УХВАЛА
10 грудня 2024 року 
м. Київ
справа №460/3649/24
адміністративне провадження № К/990/44889/24  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Жука А. В., Мартинюк Н. М.,
перевіривши касаційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28.05.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2024 у справі № 460/3649/24 за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України про визнання дії та бездіяльності протиправними,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу грошової компенсації за 90 днів невикористаної щорічної основної відпустки, грошової компенсації за 126 днів невикористаної щорічної основної відпустки та одноразової грошової допомоги у разі звільнення за 35 років в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, які визначені у наказі начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 22.03.2023 № 58, у розмірах, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням їх нових розмірів, які донараховані згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.07.2023 у справі № 460/13881/23, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15.01.2024 № 44 (далі - Порядок № 44).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.05.2024, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2024, позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України щодо не здійснення ОСОБА_1 перерахунку та виплати грошової компенсації за 90 днів невикористаної щорічної основної відпустки, грошової компенсації за 126 днів невикористаної щорічної основної відпустки та одноразової грошової допомоги у разі звільнення за 35 років в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних сил України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за 90 днів невикористаної щорічної основної відпустки, грошової компенсації за 126 днів невикористаної щорічної основної відпустки та одноразової грошової допомоги у разі звільнення за 35 років в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, які визначені у наказі начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 22.03.2023 № 58, у розмірах виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням їх нових розмірів, які донараховані згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.07.2023 у справі № 460/13881/23, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.
22.11.2024 до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28.05.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2024 у справі № 460/3649/24. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а)  касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Згідно з ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 08.04.2024 справу №  460/3649/24 призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, враховуючи, що ця справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність одного з випадків, визначених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
На обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник зазначає про наявність виключних обставин, наведених у підпункті «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Зокрема, скаржник зазначає, що ураховуючи те, що Головнокомандувач Збройних Сил України та Генеральний штаб Збройних Сил України займають найвищі ланки в питанні керівництва Збройними Силами України та іншими складовими сил оборони України, а Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України є органом, який здійснює їх грошове забезпечення, то є очевидним те, що ця справа становить значний суспільний інтерес, а також має виняткове значення для скаржника. Окрім цього, скаржник зазначає, що задоволення позовних вимог позивача (із порушеннями норм матеріального права та неправильному застосуванні норм процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень) створить прецедент, що у подальшому спровокує збільшену кількість позовів до скаржника із аналогічним предметом спору, що створить величезне навантаження, як на державний бюджет, так і на судову систему.
Верховний Суд зазначає, що вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Суд зазначає, що касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв. 
Суд також відхиляє твердження скаржника, що справа має виняткове значення для нього, оскільки вони не підтверджені належними доказами та не обґрунтовані обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів та лише загальні посилання на бюджетні витрати та можливі наслідки таких витрат, за відсутності вмотивованих підстав, не свідчать про винятковість цієї справи.
У касаційній скарзі не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості, а також не виділено вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.
Суд наголошує, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
Отже, Суд дійшов висновку, що у касаційній скарзі скаржником не наведено, а судом касаційної інстанції не встановлено обґрунтованих підстав можливості допуску касаційної скарги до перегляду судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду справи за правилами спрощеного провадження. 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з пунктом 8 частини другої якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та, у визначених законом випадках, - на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначена конституційна норма кореспондується з положеннями частини першої статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів», а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.
На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового регулювання та обставин справи у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 09.10.2018 щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №  26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункту 1 статті 6 Конвенції.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28.05.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2024 у справі № 460/3649/24.
Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити заявникові.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко А.В. Жук  Н.М. Мартинюк