ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року	Львів	Справа № 380/7348/24 пров. № А/857/17433/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Ільчишин Н.В., Носа С.П., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Скржешевського Максима Станіславовича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Клименко О.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій,
                                                       в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просив визнати протиправними дії ГУ ПФУ щодо відмови здійснити перерахунок та виплату йому пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення №518/1.6/74 від 29.01.2024, виданої Адміністрацією Державної спеціальної служби транспорту та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату йому пенсії з 01.02.2023 на підставі вказаної довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023, із зазначенням відомостей про розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, з урахуванням 76% грошового забезпечення без обмеження максимальним розміром пенсії з урахуванням подальших підвищень (змін) у розмірі пенсії.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку його пенсії на підставі довідки №518/1.6/74 від 29.01.2024, виданої Адміністрацією Державної спеціальної служби транспорту та зобов`язано відповідача здійснити з 01.02.2023 перерахунок та виплату позивачу пенсії на підставі відомостей вказаної довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023, з урахуванням фактично виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, представник позивача Скржешевський М.С. подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить просить його скасувати в частині, що оскаржується та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної зазначає, що соціальне право позивача на належну виплату пенсії буде порушено, оскільки розмір пенсії буде обмежений відповідачем до 70% грошового забезпечення без обмеження максимальним розміром, що у свою чергу призведе до його повторного звернення до суду з тим самим предметом позову. Вважає, що ефективним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії на підставі оновленої довідки, виданої Адміністрацією Державної спеціальної служби транспорту №518/1.6/74 від 29.01.2024 про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023, з урахуванням 76% грошового забезпечення, без обмеження максимальним розміром пенсії та з урахуванням подальших підвищень (змін) у розмірі пенсії.
Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк. 
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача виник обов`язок проведення з 01.02.2023 перерахунку пенсії позивача у зв`язку з отриманням від уповноваженого органу оновленої довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії, у зв`язку з чим порушені права позивача підлягають відновленню шляхом зобов`язання здійснити перерахунок на підставі оновленої довідки, з урахуванням виплачених сум. Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача здійснити з 01.02.2023 перерахунок пенсії без обмеження її максимальним розміром та виходячи із 76% вказаних у довідці №518/1.6/74 від 29.01.2024 сум грошового забезпечення для обчислення пенсії, суд вважав такі передчасними.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі - Закон №2262). 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.05.2023 по справі №380/8782/23 було визнано протиправними дії Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту щодо відмови ОСОБА_1 у підготовці та наданні до ГУ ПФУ у м. Києві оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення станом на 01.01.2023 для перерахунку його пенсії та зобов`язано відповідача підготувати та надати до пенсійного органу довідку про розмір його грошового забезпечення станом на 01.01.2023 відповідно до вимог ст.ст.43, 63 Закону №2262, з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі - Постанова №704) щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та з обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, для здійснення обчислення та перерахунку з 01.02.2023 року пенсії.
Вищевказане рішення суду було скасоване постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.01.2024 та частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Визнано протиправними дії Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у виготовленні та наданні до ГУ ПФУ у м. Києві нової довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023 відповідно до вимог ст.ст.43, 63 Закону №2262, ст.9 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011) та з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №89 від 02.02.2022 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України №15 від 18.01.2017, №358 від 24.05.2017", постанови Кабінету Міністрів України №718 від 19.10.2016 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу", зобов`язано Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України підготувати та надати до пенсійного органу нову довідку про розмір грошового забезпечення на ім`я ОСОБА_1 станом на 01.01.2023 відповідно до вимог ст.ст.43, 63 Закону №2262, ст.9 Закону №2011 та з урахуванням положень вказаних постанов Уряду для подальшого здійснення обчислення та перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2023.
У подальшому позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про проведення перерахунку пенсії на підставі оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення, у відповідь на яку, листом від 22.03.2024 ГУ ПФУ в м. Києві позивачу було відмовлено в перерахунку пенсії.
Вважаючи протиправною відмову відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01.02.2023 на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023,   ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні Конституційного Суду України від 25.11.1997 №6-зп, Суд вказав, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом : визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.
При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується в конкретних правовідносинах.
Згідно Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який : а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції України та законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп2003).
Відповідно до п.9 ч.5 ст.160 КАС України, у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.
Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Представник позивача просить зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2023 на підставі довідки, виданої Адміністрацією Державної спеціальної служби транспорту №518/1.6/74 від 29.01.2024 про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023, із зазначенням відомостей про розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, з урахуванням 76% грошового забезпечення без обмеження максимальним розміром пенсії з урахуванням подальших підвищень (змін) у розмірі пенсії.
Колегія суддів наголошує, що пенсійним органом ще не здійснено перерахунок пенсії позивача з 01.02.2023 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023, із застосуванням обмеження розміру пенсії позивача максимальним розміром, та в розмірі 70% грошового забезпечення, а тому на даному етапі відсутні підстави вважати, що права позивача в цій частині будуть порушені.
В даному випадку відповідачем заперечено саме право позивача на здійснення перерахунку пенсії на підставі довідки №518/1.6/74 від 29.01.2024 про розмір його грошового забезпечення станом на 01.01.2023.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин, а не можливість їх порушення в майбутньому.
Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені в майбутньому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність вимог позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01.02.2023 без обмеження її розміру та в розмірі 76% сум грошового забезпечення.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,
                                                п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Скржешевського Максима Станіславовича залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року по справі №380/7348/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	С. П. Нос