Справа № 463/7410/22                                Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/1040/24                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Провадження № 22-ц/811/959/24

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       05 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
з участю препредставника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача Шевченківського ВДВС Сеньківа А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Стефановича Юрія Михайловича на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 року та апеляційною скаргою Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 11 березня 2024 року в складі судді Мармаша В.Я. в справі за позовом ОСОБА_4 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 , з участю третьої особи ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного шляхом проведення прилюдних торгів, припинення права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,-
встановив:
У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного шляхом проведення прилюдних торгів, припинення права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, який уточнивши просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна 1/4 квартири АДРЕСА_1 , укладений шляхом проведення прилюдних електронних торгів від 02.02.2021 за лотом № 462789, припинити право власності на вказаний об`єкт відповідача ОСОБА_2 та витребувати його з незаконного володіння останнього. 
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що єдине належне позивачу нерухоме майно, а саме 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 було реалізовано 02 лютого 2021 року на прилюдних торгах з реалізації майна боржників ДП «СЕТАМ», шляхом проведення процедури торгів за лотом № 462789. 
Згідно із інформацією, розміщеною в загальному доступі на офіційному сайті підприємства, організатором торгів з продажу майна виступив відповідач ДП «СЕТАМ», продавцем майна був відповідач Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), покупцем майна (переможцем торгів) відповідач ОСОБА_2 . 
Шевченківський ВДВС м. Львова передав зазначене майно на прилюдні торги, як їх продавець, в рамках виконавчого провадження № 59920713, хоча фактично не набув прав на це майно. Так, вказане виконавче провадження відкрито державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Львова Рослюком Р.Т., який 29.08.2019 виніс відповідну постанову про відкриття виконавчого провадження №59920713. Підставою для відкриття ВП № 59920713 слугувала подана 29.08.2019 до Шевченківського ВДВС м. Львова заява стягувача ОСОБА_5 та долучений до неї виконавчий лист від 27.12.2018 № 463/2445/17. У виконавчому листі від 27.12.2018 № 463/2445/17 чітко вказана адреса боржника ОСОБА_4 : АДРЕСА_2 . Натомість, в своїй заяві ОСОБА_5 зазначає, що ОСОБА_4 нібито проживає за адресою: АДРЕСА_3 , тобто на території Шевченківського району м. Львова, не надавши державному виконавцю жодного підтверджуючого цю інформацію документу. 
В свою чергу, державний виконавець, з`ясувавши, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю, був зобов`язаний повернути цей виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, як це в імперативній формі передбачено приписами ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 4 розділу III Інструкції із організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, однак цього зроблено не було, тому дії з прийняття заяви та відкриття виконавчого провадження не за місцем виконання та не за підвідомчістю були неправомірними. 
Крім того, неправомірно відкривши зазначене ВП № 59920713, державний виконавець не повідомив про це боржника ОСОБА_4 в порядку передбаченому ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», а саме шляхом надсилання йому постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Адже, як вбачається з наявних в матеріалах справи документів цього ВП № 59920713, вся кореспонденція надсилалась боржнику ОСОБА_4 на адресу вказану стягувачем ОСОБА_5 , а саме: АДРЕСА_3 .        
Зазначені дії та рішення Шевченківського ВДВС м. Львова, як з відкриття зазначеного ВП № 59920713, так і всі інші дії та рішення в межах цього ВП, були предметом судового оскарження у справі № 463/4617/22. 
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2022 року, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.04.2023 та набрала законної сили, визнано неправомірними дії та рішення державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Львова, вчинені та прийняті у виконавчому провадженні № 59920713, в т.ч. щодо винесення: постанови про відкриття виконавчого провадження № 59920713 від 29.08.2019, постанов про арешт коштів та майна боржника від 29.08.2019, про арешт майна боржника від 19.05.2020, про опис та арешт майна (коштів) боржника від 10.09.2020, про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 12.01.2021,  укладення договору № 03-01-21 на проведення незалежної оцінки майна від 2021р.,  подання до Львівської філії ДП «СЕТАМ» заявки на реалізацію житлової нерухомості (1/4 частки квартири АДРЕСА_1 ) без номера та дати. 
Оскільки реалізація арештованого майна шляхом електронних торгів є різновидом договору купівлі-продажу, отже предметом договору є відповідне індивідуально визначене арештоване майно, а якщо виконавче провадження не відкрито, внаслідок чого майно не арештовано та не описано, відсутній предмет договору. 
Ще однією істотною умовою договору купівлі-продажу є ціна договору, яка для договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного шляхом електронних торгів, визначається внаслідок його (майна) оцінки залученим суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, який після укладення з ним відповідного договору складає Звіт про оцінку майна. При цьому, суд визнав неправомірними всі дії виконавця (продавця), пов`язані з оцінкою предмету продажу. Отже, при укладені оскаржуваного договору купівлі-продажу була відсутня ще одна з істотних умов договору - початкова ціна продажу. 
Додатково дослідивши матеріали ВП № 59920713, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належне боржнику ОСОБА_4 на праві власності нерухоме майно – 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якому знаходиться його місце постійного проживання, при сумі боргу за даним виконавчим листом  109685,08 грн., неправомірно передано для примусової реалізації. 
Так, згідно з приписом ч. 7 ст. 48 Закону «Про виконавче провадження», у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. 
Станом на 12.01.2021 загальна сума, що підлягала стягненню з боржника ОСОБА_4 у ВП № 59920713 була меншою 20 розмірів мінімальної заробітної плати (120000 грн.), оскільки становила 110781,93 грн., з яких 109685,08 грн. основний борг та 1096,85 грн. судовий збір, що підтверджується виконавчим листом від 27.12.2018 № 463/2445/17. 
Відповідно, відповідач не мав права здійснювати звернення стягнення на це єдине житло боржника шляхом передачі його на примусову реалізацію, що дозволяє дійти висновку про недійсність проведених електронних торгів з реалізації майна позивача. 
Щодо позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_2 на спірне майно та витребування його з незаконного володіння, зазначає, що відповідно до Протоколу № 524318 проведення електронних торгів їх переможцем став ОСОБА_2 зі ставкою 578887,36 грн., із цієї суми в розпорядженні організатора торгів (ДП «СЕТАМ») залишилося 28944,37 грн. (19321,71грн. гарантійний внесок та 9622,66 грн. додаткова винагорода). Згідно норм ст. 1212 ЦК України відповідач Шевченківський ВДВС м. Львова та відповідач ДП «СЕТАМ» мали б повернути відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 578887,36 грн. у відповідних частках. При цьому, Шевченківський ВДВС м. Львова з суми 549942,99 грн. частину коштів в сумі 499430,00грн. мав би стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (23670,25грн. та 475759,75 грн. відповідно) як безпідставно набуті кошти за торгами, які визнані недійсними. Однак, в межах цієї справи відповідні вимоги щодо повернення безпідставно набутих коштів учасниками справи не заявлялись. 
З іншого боку, відповідач ОСОБА_2 , що був покупцем за недійсним правочином, зобов`язаний повернути набуте майно – 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 продавцю, тобто Шевченківському ВДВС м. Львова, а відділ як особа, що безпідставно набула та зберігала у себе зазначене майно зобов`язана повернути його законному власнику, тобто позивачу ОСОБА_4 .
Оскільки ОСОБА_2 як переможець торгів, які підлягають визнанню недійсними, оформив право власності на нерухоме майно, яке на законних підставах не могло бути відчужене Шевченківським ВДВС в боржника ОСОБА_4 , отже, право власності на це майно має бути припинене судом, а майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння. 
 Щодо добросовісності (недобросовісності) набуття майна ОСОБА_2 зазначив, що Велика Палата Верховного Суду в п. 11.14 постанови від 08.11.2023 в справі №607/15052/16-ц. звернула увагу на те, що витребування майна у кінцевого набувача, добросовісність набуття нерухомості яким спростована, відповідатиме принципам справедливості та розумності. Надаючи оцінку добросовісності набуття майна зазначено, що підтвердження добросовісності покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна є інші обставини та відомості, наявність яких або інформація про які повинна спонукати покупця до більшої обачливості. Згідно із специфікою продажу майна з прилюдних торгів ДП «СЕТАМ» власник майна (боржник) не є його продавцем. Таким продавцем є державна виконавча служба (або приватний виконавець), в цьому випадку – Шевченківський ВДВС м. Львова. Отже, з`ясуванню підлягає питання, чи міг знати відповідач ОСОБА_2 , що Шевченківський ВДВС м. Львова не мав права на відчуження майна позивача. Можна стверджувати, що відповідач, проявивши більшу наполегливість, допитливість та обачливість, мав можливість отримати достатньо інформації від Шевченківської ВДВС м. Львова для того, щоб з`ясувати, що Шевченківський ВДВС м. Львова не набув прав продавця цього нерухомого майна та не мав права на його відчуження на електронних торгах.
Так, ОСОБА_2 подав заяву на участь в торгах з придбання спірного майна на офіційній інтернет-сторінці ДП «СЕТАМ» 23.01.2021 о 17:02:58 год. На момент подачі цієї заяви ОСОБА_2 вже довший час, а саме з 31.08.2020 був стягувачем з боржника ОСОБА_4 за іншим судовим рішенням, згідно з яким сума боргу ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 становила 97080,68 доларів США (заочне рішення Личаківського районного суд м. Львова від 03.03.2020 у справі № 463/7634/19).
27.08.2020 Личаківський районний суд за цим рішенням видав виконавчий лист №463/7634/19 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 97080,68 доларів США. 31.08.2020 приватний виконавець Маковецький З.В. за вказаним судовим рішенням відкрив виконавче провадження № 62914043, про що виніс відповідну постанову. Як вбачається з матеріалів зазначеного виконавчого провадження, за період з 31.08.2020 станом на 13.01.2021 приватний виконавець Маковецький З.В. вчинив у ВП № 62914043 всі передбачені чинним законодавством дії, як для з`ясування місця реєстрації та постійного проживання боржника ОСОБА_4 , територіального місця знаходження належного йому майна, так і для відчуження в ОСОБА_4 єдиного належного йому нерухомого майна – 1/4 частини кв. АДРЕСА_1 , зокрема для передачі його для реалізації з прилюдних торгів ДП «СЕТАМ». Однак, Шевченківський ВДВС м. Львова встиг передати на реалізацію це нерухоме майно за один день до появи у зведеному виконавчому провадженні ОСОБА_2 , як стягувача. 
За таких обставин ОСОБА_2 , який достеменно знав, що реальний борг ОСОБА_4 перед ним є значно меншим від присудженої до стягнення заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2020 в справі № 463/7634/19 суми в розмірі 97080,68 доларів США (такий борг ОСОБА_4 становить всього 6742,50 доларів США, що підтверджується рішенням Личаківського районного суд м. Львова від 16.11.2023 у справі №463/7634/19, яке було ухвалене, в тому числі на підставі заяви ОСОБА_2 , якою він відмовився від решти позовних вимог до ОСОБА_4 ), але навіть нижче оціночної вартості єдиного активу ОСОБА_4 в сумі еквівалентній на той час орієнтовно 17000 доларів США. Проте, маючи намір безпідставно стягнути з ОСОБА_4 кошти понад його борг, тобто фактично з метою безпідставного збагачення, ОСОБА_2 18.01.2021 забирає у приватного виконавця Маковецького З.В. виконавчий лист № 463/7634/19 від 27.08.2020 про стягнення з ОСОБА_4 коштів в сумі 97080,68 доларів США та в цей же день подає цей виконавчий лист до Шевченківського ВДВС.
У відповідній заяві про примусове виконання цього судового рішення ОСОБА_2 також просив Шевченківський ВДВС м. Львова про об`єднання його виконавчого провадження з виконавчим провадженням № 59920713 (стягувач - ОСОБА_5 ) у зведене виконавче провадження.
20.01.2021 Шевченківський ВДВС м. Львова, реагуючи на заяву ОСОБА_2 , відкрив виконавче провадження № 64188630. 
Разом з цим, відповідну постанову про об`єднання виконавчих проваджень № 59920713 та № 64188630 у зведене виконавче провадження Шевченківський ВДВС м. Львова виніс лише 10.02.2021, тобто вже після того, як електронні торги ДП «СЕТАМ» відбулись 02.02.2021, а майно придбав саме ОСОБА_2 , який формально на той момент ще не був стягувачем за виконавчим провадженням, в рамках якого це нерухоме майно було реалізоване (ВП№ 59920713). 
Якщо б Шевченківський ВДВС м. Львова об`єднав відкрите 20.01.2021 ВП № 64188630 (за заявою ОСОБА_2 ) з раніше відкритим ВП № 59920713 (за заявою ОСОБА_5 ) в зведене виконавче провадження 21.01.2021, як це передбачено законом, то ОСОБА_2 , знаючи за результатами проведеної приватним виконавцем Маковецьким З.В. роботи, що в боржника ОСОБА_4 відсутнє будь-яке майно на території Шевченківського району м. Львова, мав би можливість ознайомитись зі всіма матеріалами зведеного виконавчого провадження й з`ясувати, на яких підставах в Шевченківському ВДВС м. Львова було відкрито виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_4 за заявою ОСОБА_7 з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а всі вчинені в ньому Шевченківським ВДВС м. Львова дії та рішення є неправомірними. 
Таким чином, ОСОБА_2 , проявивши необхідну в такому випадку наполегливість, допитливість та обачливість, мав всі можливості встановити, що, приймаючи участь в торгах, у випадку своєї перемоги фактично буде купувати майно в особи (Шевченківський ВДВС м. Львова), яка не мала права його відчужувати, що підтверджує недобросовісність ОСОБА_2 як учасника торгів, їх переможця та покупця 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , тому зазначене нерухоме майно може бути в нього витребуване та повернуте власнику ОСОБА_4 . Визначальним також є аспект, на який звернув увагу Львівський апеляційний суд у постанові від 11.04.2023 в справі № 463/4617/22, а саме неправомірності передачі на реалізацію нерухомого майна, в якому знаходиться єдине місце постійного проживання боржника.
Просив позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 року позов – задоволено частково.
Витребувано від ОСОБА_2 у власність ОСОБА_4 нерухоме майно – 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 77,3 кв.м.
В решті вимог позову - відмовлено.
Стягнуто з Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 з кожного на користь ОСОБА_4 по 330,80 грн. сплаченого судового збору.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 року 11 березня 2024 року заяву – задоволено частково.
Стягнуто з Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 з кожного на користь ОСОБА_4 по 6111,11 (шість тисяч сто одинадцять гривень одинадцять копійок) грн витрат на професійну правничу допомогу у Личаківському районному суді м. Львова у справі за позовом  ОСОБА_4 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного шляхом проведення прилюдних торгів, припинення права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.
В решті вимог заяви – відмовлено.
Рішення та ухвалу суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Стефанович Ю.М., вважає, що рішення в частині задоволених позовних вимог є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вважає, що виходячи із предмету спору, позивач мав довести, що приймаючи участь у торгах, відповідач діяв недобросовісно.
На думку апелянта, висновки суду про недобросовісність відповідача у зв`язку із поданням до суду позову про стягнення заборгованості за договором позики, справа №463/7634/19 та пред`явлення виконавчого листа до виконання, є помилковими. 
Стверджує, що обставини розгляду справи № 463/7634/19 жодним чином не могли вплинути на хід примусової реалізації спірного майна позивача, що виключає висновок суду про недобросовісність відповідача при придбанні спірного майна з прилюдних торгів.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що наявність інформації щодо місця реєстрації та постійного проживання боржника, територіального місця знаходження належного йому майна, давала відповідачу можливість встановити відсутність законних підстав для проведення виконавчих дій Шевченківським ВДВС та як наслідок, приймаючи участь у торгах, у випадку своєї перемоги, відповідач знав, що буде купувати майно в особи, яка не мала права його відчужувати, є безпідставним.
Зазначає, що відповідач 2 не був учасником виконавчого провадження на підставі якого здійснювалася реалізація спірного майна, тому не мав жодної можливості та права ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження у Шевченківському ВДВС, а відтак з`ясувати правові підстави відкриття провадження саме Шевченківським ВДВС та оцінити законність дій відділу. 
Покликаючись на положення ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-ХІV, зазначає, що у такому чітко визначено коло осіб, які мають право перевірити законність виконавчого провадження.
На час проведення торгів судом не встановлено фактів оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця ОСОБА_8 у виконавчому провадженні ВП № 59920713 стягувачем або боржником.
Також зазначає, що відповідач 2 не мав відповідної фахової підготовки для розуміння правил відкриття виконавчого провадження та передачі на реалізацію на прилюдних торгах спірного майна.
Вважає, що оскаржуваним рішенням суд поклав на відповідача 2, як слабшу сторону непритаманні обов`язки контролювати та надавати правову оцінку діям уповноваженого державного органу на виконання судових рішень.
Таким чином, за відсутності даних про незаконність дій державного виконавця, відповідач 2 добросовісно покладався на правомірність передачі спірного майна на публічні торги, тобто не знав та не міг знати про існування обставин його неправомірного відчуження.
Покликаючись на судову практику зазначає, що розглядаючи справи про витребування майна, суди повинні дійти висновку про наявність підстав для втучання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором.
Під час придбання спірного нерухомого майна відповідач 2 правомірно очікував, що Шевченківський ВДВС має право розпоряджатися відповідним майном, а він після придбання матиме змогу мирно володіти таким, тому суд першої інстанції дійшов хобного висновку про можливість витребування від нього спірного майна.
Крім цього, придбанню майна передувало декілька рівнів гарантій правомірності права його реалізації.
Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 року в частині витребування майна та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні таких вимог, врешті рішення залишити без змін. Скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 11 березня 2024 року. Судові витрати покласти на позивача.
Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 11 березня 2024 року оскаржив відповідач Шевченківський ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, з такою не погоджується.
Покликаючись на норми процесуального та матеріального закону, судову практику та практику Єввропейського суду з прав людини, зазначає, що відділ є неприбутковою організацією, яка утримується за рахунок держави, тому стягнення коштів в сумі 6111,11 грн. з державного бюджету приведен до надмірного навантаження на державу.
Також вважає, що розмір судових витрат на правову допомогу є значно завищеним стороною позивача, представник Шевченківського ВДВС постійно брав участь у судових засіданнях, і такі жодного разу не були перенесені з його вини.
Просить скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 року 11 березня 2024 року та процесуальні витрати покласти на ОСОБА_4 .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення виходячи з такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебувало зведене виконавче провадження № 64463970, до складу якого входило два виконавчих провадження: виконавче провадження № 64188630 з примусового виконання виконавчого листа №463/7634/19, виданого 03.03.2020 Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 97080,68 доларів США, з яких 4350 доларів США - сума основного боргу, 89610 доларів США - проценти за користування коштами, 3120,68 доларів США – пеня, а також виконавче провадження №59920713 з примусового виконання виконавчого листа №463/2445/17, виданого 27.12.2018 Личаківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на користь ОСОБА_5 в розмірі 109685,08 грн. боргу та 1096,85 грн. судового збору.
При цьому, постанова про об`єднання виконавчих проваджень № 59920713 та № 64188630 у зведене виконавче провадження винесена лише 10.02.2021, тобто після того, як електронні торги ДП «Сетам» відбулись 02.02.2021, а спірне майно придбав саме ОСОБА_2 , який на той момент не був стягувачем за виконавчим провадженням, в рамках якого це нерухоме майно було реалізоване (ВП№ 59920713).
В свою чергу, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05.09.2022, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.04.2023, визнано неправомірними дії та рішення державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Львова, вчинені та прийняті у виконавчому провадженні № 59920713, у тому числі щодо винесення: постанови про відкриття виконавчого провадження № 59920713 від 29.08.2019, постанов про арешт коштів та майна боржника від 29.08.2019, про арешт майна боржника від 19.05.2020, про опис та арешт майна (коштів) боржника від 10.09.2020, про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 12.01.2021, укладення договору № 03-01-21 на проведення незалежної оцінки майна від 2021 року, подання до Львівської філії ДП «Сетам» заявки на реалізацію житлової нерухомості (1/4 частки квартири АДРЕСА_1 ) без номера та дати. 
Зокрема, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що державний виконавець, відкривши виконавче провадження за самим лише повідомленням стягувача про місце проживання боржника на території Шевченківського району м. Львова, без жодного документального підтвердження стягувачем повідомленої державному виконавцю інформації та без належної перевірки державним виконавцем такої інформації, доступ до якої він має згідно із наданими йому законом повноваженнями, оскільки повідомлене стягувачем місце проживання боржника відрізнялося від місця проживання боржника, зазначеного у виконавчому листі, діяв неправомірно, а не повідомлення боржника у встановленому законом порядку про початок примусового виконання рішення суду призвело до порушення його прав, як сторони виконавчого провадження, та неправомірної передачі належного боржнику на праві власності нерухомого майна, в якому знаходиться його місце постійного проживання, при сумі боргу за даним виконавчим листом 109685,08 грн., для примусової реалізації.
Крім цього, загальна сума боргу, що підлягала стягненню за ВП № 59920713становила менше 20 розмірів мінімальної заробітної плати на той час, тому з врахуванням обставин, встановлених судом в ухвалі Личаківського районного суду м. Львова від 05.09.2022 та встановлених у цій справі, суд дійшов висновку, що Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не мав права здійснювати звернення стягнення на єдине житло боржника шляхом передачі його на примусову реалізацію, а відповідно організатор торгів (ДП «Сетам») не прав на їх проведення.
Врахувавши судову практику, суд констатував, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).
Підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.
В свою чергу, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).
Суд врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 373/326/17 відповідно до яких набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.
Таким чином, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду: від 15 травня2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі №463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).
У цій справі встановлено, що спірне майно вибуло із володіння позивача не з його волі, на підставі торгів, проведених 02лютого 2021 року із порушенням норм чинного законодавства, право власності на це майно було зареєстровано за ОСОБА_2 , який, у свою чергу, не є добросовісним набувачем, у розумінні положень частини першої статті 388 ЦК України.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, укладеного щляхом проведення прилюдних торгів, та про припинення права власності відповідача ОСОБА_2 не є належним способом захисту цивільного права, оскільки з метою належного захисту порушених прав позивачем пред`явлено позов про витребування спірного майна на його користь на підставі статей 387, 388 ЦК України. Такі позовні вимоги (про визнання недійсним договору купівлі-продажу та про припинення права власності) є неефективним способом судового захисту, оскільки рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є достатньою підставою для здійснення відповідних реєстраційних дій на користь позивача, як законного власника майна, тому такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Оцінюючи добросовісність ОСОБА_2 , суд врахував, що первинно відповідач  ОСОБА_2 звертався із позовом до ОСОБА_4 (справа № 463/7634/19) про стягнення заборгованості за договором позики, в розмірі 97080,68 доларів США, з яких лише 4350 доларів США становила сума основного боргу, після скасування ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.08.2022 заочного рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2020 у цій справі та нового судового розгляду, відповідач  ОСОБА_2 добровільно зменшив заявлений раніше обсяг позовних вимог до суми в розмірі 4350,00 доларів США - основного боргу, 2392,50 доларів США 2,5 процентів за користування коштами в день, а також 765,00 доларів США трьох процентів річних, відтак ціна позову становила істотно менше оціночної вартості спірного нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , однак відповідач ОСОБА_2 , добре знаючи про реальний обсяг боргового зобов`язання ОСОБА_4 перед ним, пред`явив до виконання виконавчий лист, виходячи з обсягу грошового зобов`язання в розмірі 97080,68 доларів США.
Незважаючи на навність та обізнаність із обставинами щодо місця реєстрації та постійного проживання боржника ОСОБА_4 , територіального місця знаходження належного йому майна, відповідач добровільно відкликав 18.01.2021 зазначений виконавчий лист від приватного виконавця Маковецького З.В. та пред`явив його до виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) без врахуванням наявних у нього в межах виконавчого провадження відомостей щодо місця реєстрації та постійного проживання боржника ОСОБА_4 . 
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що проявивши необхідну в такому випадку наполегливість, допитливість та обачливість з врахуванням наявної у нього інформації щодо місця реєстрації та постійного проживання боржника ОСОБА_4 , відповідач мав всі можливості встановити відсутність законних підстав для проведення виконавчих дій у Шевченківському ВДВС м. Львова та, як наслідок, що приймаючи участь в торгах, у випадку своєї перемоги, фактично буде купувати майно в особи, яка не мала права його відчужувати.
Зазначений висновок суду не спростовується тією обставиною, що формально на час проведення торгів з реалізації арештованого майна позивача, відповідач ОСОБА_2 ще не мав статусу стягувача у зведеному виконавчому провадженні, оскільки заяву про об`єднання його виконавчого провадження з виконавчим провадженням № 59920713 (стягувач - ОСОБА_5 ) у зведене виконавче провадження ним було подано ще 18.01.2021, однак із порушенням визначеного у законодавстві строку, таке було об`єднано у зведене виконавче провадження лише 10.02.2021, тобто після проведення 02.02.2021 торгів з реалізації майна позивача ОСОБА_4 , учасником та переможцем яких став ОСОБА_2 , який із останнім на той час перебував у зобов`язальних грошових правовідносинах (як кредитор), і таким чином, навіть з порушенням вимог чинного законодавства про виконавче провадження, в тому числі щодо місяця вчинення виконавчих дій, належного інформування боржника про виконавчі дії за місцем його проживання, порядку і підстав проведення електронних торгів з реалізації майна боржника, намагався отримати задоволення власних вимог як кредитора за рахунок майна боржника ОСОБА_4 .
Таким чином, відповідач ОСОБА_2  не може вважатися добросовісним набувачем у розумінні положень частини першої 388 ЦК України, тому позов у частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння суд задовольнив.
Також суд стягнув витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.
У позовній заяві позивач подав попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс та очікує понести та зазначив, що такі витрати становлять 45 000,00 грн.
Після постановлення рішення, в порядку визначеному ч. 8 ст. 141 ПК України представник позивача подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, просив стягнути з відповідачів витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 55 000,00 грн, оскільки, незважаючи на формально часткове задоволення позовних вимог, основну мету укладеної з представником угоди - витребування нерухомого майна «1/4 частки квартири АДРЕСА_1 » з чужого незаконного володіння у власність позивача – досягнуто, у відповідній частині позовна заява задоволена.
Врахувавши долучені до матеріалів справи докази на підствердження витрат на правову допомогу, критерії, які суд має враховувати при визначенні суми відшкодування, задоволення однієї позовної вимоги з трьох, тобто на 1/3, суд стягнув на користь позивача з кожного із відповідачів у рівних частках пропорційно до задоволених позовних вимог понесені судові витрати за надання правничої допомоги в суді першої інстанції по 6 111,11 грн.
Перевіряючи законність оскаржуваних судових рішень колегія суддів виходить із такого.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно із ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до ч. 2 ст. 19 вказаного Закону право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.
Частинами першою, другою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, втратив чинність на підставі Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 №1404-VIII), тому покликання на такий в апеляційній скарзі не є коректним.
Іншими словами на час виникнення спірних правовідносин, проведення спірних торгів, такі були врегульовані ЗУ«Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 №1404-VIII).
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № Л03342 від 28.02.1996 на праві спільної сумісної власності разом із членами сім`ї належала спірна квартира  АДРЕСА_1 загальною площею 77,3 кв.м., яка була єдиним належним йому на праві власності нерухомими майном та одночасно місцем рестрації його проживання.
Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2020 позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2  грошові кошти в розмірі 97080,68 доларів США, з яких: 4350,00 доларів США сума основного боргу, 89610,00 доларів США 2,5% за користування коштами в день, 3120,68 доларів США пеня, а також 9801,02 грн. судових витрат у справі.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.08.2022 заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2020 у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості скасовано.
Під час нового судового розгляду рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16.11.2023 (рішення суду не набрало законної сили та оскаржується в апеляційному порядку) позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2  грошові кошти в розмірі 4350, 00 доларів США - основного боргу та 2392,50 доларів США 2,5 процентів за користування коштами в день, а також 705 грн. 26 коп. судового збору. 
При цьому, судом встановлено, що ціна позову була добровільно зменшена (з 97080,68 доларів США до 7507,50 доларів США) за заявою представника позивача від 10.05.2023, у той же час рішення суду оскаржується представником позивача ОСОБА_2 з підстав неправильного нарахування належних до стягнення судових витрат, що стверджується копією апеляційної скарги долученої до матеріалів справи.
До моменту скасування рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2020 на його підставі видавався виконавчий лист, який ОСОБА_2 первинно був пред`явлений до виконання приватному виконавцю Маковецькому З.В., який 31.08.2020 за вказаним виконавчим листом відкрив виконавче провадження № 62914043, про що виніс відповідну постанову. 
Як вбачається з матеріалів зазначеного виконавчого провадження, за період з 31.08.2020 по 13.01.2021 приватний виконавець Маковецький З.В. вчинив у ВП №62914043 відповідні дії для з`ясування місця реєстрації та постійного проживання боржника ОСОБА_4 , територіального місця знаходження належного йому майна.
При цьому, 18.01.2021 за заявою стягувача останньому повернуто виконавчий лист № 463/7634/19 від 27.08.2020 про стягнення з ОСОБА_4 коштів в сумі 97080,68 доларів США, після чого у цей же день стягувач ОСОБА_2 повторно подав зазначений виконавчий лист до Шевченківського ВДВС м. Львова та у заяві про примусове виконання цього судового рішення просив Шевченківський ВДВС м. Львова про об`єднання його виконавчого провадження з виконавчим провадженням № 59920713 (стягувач - ОСОБА_5 ) у зведене виконавче провадження. 20.01.2021 Шевченківський ВДВС м. Львова відкрив виконавче провадження № 64188630. 
Натомість, постанова про об`єднання виконавчих проваджень № 59920713 та № 64188630 у зведене виконавче провадження винесена 10.02.2021, тобто після того, як електронні торги ДП «Сетам» відбулись 02.02.2021, а спірне майно придбав саме ОСОБА_2 , який на той момент не був стягувачем за виконавчим провадженням, в рамках якого це нерухоме майно було реалізоване (ВП№ 59920713).
Таким чином, на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебувало зведене виконавче провадження № 64463970, до складу якого входило два виконавчих провадження: виконавче провадження № 64188630 з примусового виконання виконавчого листа №463/7634/19, виданого 03.03.2020 Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 97080,68 доларів США, з яких 4350 доларів США - сума основного боргу, 89610 доларів США - 2,5 проценти за користування коштами в день, 3120,68 доларів США – пеня та виконавче провадження №59920713 з примусового виконання виконавчого листа №463/2445/17, виданого 27.12.2018 Личаківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на користь ОСОБА_5 в розмірі 109685,08 грн. боргу та 1096,85 грн. судового збору.
Зокрема, 29.08.2019 на адресу відділу надійшла і заява стягувача ОСОБА_5 про відкриття виконавчого провадження, до якої додано оригінал виконавчого листа №463/2445/17, виданого 27.12.2018 Личаківським районним судом м.Львова. 
У заяві стягувач повідомив, що фактичне місце проживання боржника: АДРЕСА_3 . 29.08.2019 державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м.Львові Рослюком Т.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт коштів боржника.
10.09.2020 державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. Цього ж дня державним виконавцем скеровано подання до Личаківського районного суду м.Львова про визначення частки, що належить боржнику ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 для подальшої її реалізації, яке було задоволено ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.12.2020 та визначено боржнику ОСОБА_4 1/4 частку у вказаному нерухомому майні (т. 2 а.с. 44-45).
12.01.2021 державним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні з метою визначення вартості 1/4 частки квартири в будинку АДРЕСА_4 та комори в підвалі.
13.01.2021 на адресу державного виконавця надійшов висновок (звіт) експерта ОСОБА_9 , про незалежну оцінку майна 1/4 квартири АДРЕСА_1 , цього ж дня державним виконавцем підписано та відправлено до ДП «Сетам» в електронному вигляді заяву про реалізацію арештованого майна.
Відповідно до Протоколу від 02.02.2021 № 524318 проведення електронних торгів, переможцем визначено ОСОБА_2 зі ставкою 578887,36 грн., із цієї суми в розпорядженні організатора торгів (ДП «СЕТАМ») залишилося 28944,37 грн. (19321,71 грн. гарантійний внесок та 9622,66 грн. додаткова винагорода), решту суми в подальшому виплачено стягувачам ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (23670,25грн. та 475759,75 грн. відповідно). 
24.02.2021 державним виконавцем видано акт про проведені електронні торги, після чого на підставі виданого свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 321 від 28.05.2021 право власності на 1/4 частку квартири  АДРЕСА_1 було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 (витяг про реєстрацію права власності № 258835863 від 28.05.2021).
Звертаючись до суду із позовними вимогами ОСОБА_4 свої доводи зводить до того, що спірні торги проведені з порушенням вимог закону, тому підлягають визнанню недійсними, оскільки ОСОБА_2 на підставі таких торгів оформив право власності на нерухоме майно, яке на законних підставах не могло бути відчужене Шевченківським ВДВС в боржника ОСОБА_4 , право власності на це майно має бути припинене судом, а майно витребувано з чужого незаконного володіння, покликається на недобросовісність дій відповідача.
Зважаючи на те, що рішення суду оскаржувається виключно відповідачем та лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів виходячи з принципу диспозитивності, зконність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.
Колегія суддів виходить з того, що відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №465/650/16-ц (провадження № 14-356цс18) та від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18), правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів, зазначене свідчить про оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі №910/856/17 зазначає, що набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.
Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів.
Вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є правочином.
З аналізу ч. 1 ст. 650, ч. 1 ст. 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.
Згідно із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1981цс16, підставою визнання прилюдних торгів недійсними є наявність не лише порушень вимог закону при проведенні прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. Отже, не лише недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, є способом захисту та підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.
Тобто для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Поряд з цим, ЦПК України, як і ЗУ «Про виконавче провадження» містить окремий порядок оскарження дій виконавця.
Зазначене відповідає висновкам викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19), від 12 червня 2019 року у справі № 308/12150/16-ц (провадження № 14-187цс19), від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) згідно яких допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо визначення вартості чи оцінки майна, підлягають оскарженню у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
Під час розгляду справи встановлено, що ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05.09.2022, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.04.2023, визнано неправомірними дії та рішення державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Львова, вчинені та прийняті у виконавчому провадженні № 59920713, в тому числі щодо винесення: постанови про відкриття виконавчого провадження № 59920713 від 29.08.2019, постанов про арешт коштів та майна боржника від 29.08.2019, про арешт майна боржника від 19.05.2020, про опис та арешт майна (коштів) боржника від 10.09.2020, про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 12.01.2021, укладення договору № 03-01-21 на проведення незалежної оцінки майна від 2021 року, подання до Львівської філії ДП «Сетам» заявки на реалізацію житлової нерухомості (1/4 частки квартири АДРЕСА_1 ) без номера та дати. 
Зокрема, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що державний виконавець, відкривши виконавче провадження за самим лише повідомленням стягувача про місце проживання боржника на території Шевченківського району м. Львова, без жодного документального підтвердження стягувачем повідомленої державному виконавцю інформації та без належної перевірки державним виконавцем такої інформації, доступ до якої він має, згідно з наданими йому законом повноваженнями, оскільки повідомлене стягувачем місце проживання боржника відрізнялося від місця проживання боржника, зазначеного у виконавчому листі, діяв неправомірно, а не повідомлення боржника у встановленому законом порядку про початок примусового виконання рішення суду призвело до порушення його прав, як сторони виконавчого провадження, та неправомірної передачі належного боржнику на праві власності нерухомого майна, в якому знаходиться його місце постійного проживання, при сумі боргу за даним виконавчим листом 109685,08 грн., для примусової реалізації.
Колегія суддів, виходить з того, що преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиціальні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
При цьому на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21)).
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок про те, що при розгляді цієї справи правове значення для суду має цивільна справа № 463/4617/22 за скаргою ОСОБА_4 на дії та рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у виконавчому провадженні № 59920713 та цивільна справа № 463/7634/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, в межах якої видавався виконавчий лист, який у подальшому був пред`явлений до виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).
Відповідно до частин першої, другої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.
Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить
про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.
Відповідно до вищенаведених правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також
на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені
у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися
до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права
та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,
що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову
в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі
№ 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі
№ 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).
При цьому, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно,
без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі
№ 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), пославшись на свою сталу та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.
У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме
за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.
Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна
з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду: від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).
У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/8412/19 (провадження № 61-10353св22) зазначено, що при розгляді спорів
про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17 (провадження № 61-29040св18)).
У справі яка переглядається, позивачу ОСОБА_4 , як зазначалося вище, належала 1/4 частка у квартирі АДРЕСА_1 .
В свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного шляхом проведення прилюдних торгів, відповідач ОСОБА_2 набув право власності на вищевказаний об`єкт, яке було зареєстроване в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак такий договір купівлі-продажу був укладений особою, яка не мала права відчужувати спірне нерухоме майно, відтак, встановлено відсутність внутрішньої волі у ОСОБА_4 на відчуження спірного нерухомого майна та права на вчинення відповідних дій від його імені у продавців нерухомого майна (Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та організатор торгів з продажу майна – ДП «Сетам»), таким чином, державним виконавцем незаконно звернуто стягнення на спірне майно та подано відповідну заявку на адресу організатора торгів на реалізацію майна, а ДП «Сетам» незаконно проведено 02.02.2021 електронні торги з реалізації спірного майна, за результатами яких було складено відповідний протокол, акт державного виконавця про проведення електронних торгів, видано свідоцтво про право власності на вказане майно та внесено запис про право власності на майно за ОСОБА_2 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
З врахуванням встановлених осбатвин у справі, суд першої інстанції задовольнив вимогу про витребування майна.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах,
що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою,
яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову
про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який надалі було підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).
У справі, яка переглядається установлено, що спірне майно вибуло із володіння позивача не з його волі, на підставі дій виконавця, які визнано судом неправомірними, а в подальшому на підставі спірних торгів, право власності на це майно було зареєстровано за ОСОБА_2 , який, у свою чергу, не є добросовісним набувачем, в розумінні положень частини першої статті 388 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі
№ 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначила, що якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України). Тому, якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення готелю, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі-продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу (пункт 44).
Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові також звернула увагу
і на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.
Також, у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 зазначено, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови: від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови: від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).
Таким чином, із метою належного захисту порушених прав позивача, суд першої інстанції обґрунтовано дійшо висновку, що наявні правові підстави для витребування спірного майна на користь позивача на підставі статей 387, 388 ЦК України.
Висновки місцевого суду у цій частині узгоджуються із судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги, судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.
Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють
або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, провадження № 61-10361св22).
У пунктах 5.57-5.62, 5.64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає
у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України
у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).
Колегія суддів приходить переконання про те, що оскаржуване рішення в частині вирішення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння ухвалено на підставі належної оцінки добросовісності/недобросовісності відповідача ОСОБА_2 . 
Зокрема, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недобросовісність ОСОБА_2 , при цьому суд врахував, що первинно відповідач  ОСОБА_2 звертався із позовом до ОСОБА_4 (справа № 463/7634/19) про стягнення заборгованості за договором позики, в розмірі 97080,68 доларів США, з яких лише 4350 доларів США становила сума основного боргу, після скасування ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.08.2022 заочного рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2020 у цій справі та нового судового розгляду, відповідач  ОСОБА_2 добровільно зменшив заявлений раніше обсяг позовних вимог до суми в розмірі 4350,00 доларів США - основного боргу, 2392,50 доларів США 2,5 процентів за користування коштами в день, а також 765,00 доларів США трьох процентів річних, відтак ціна позову становила істотно менше оціночної вартості спірного нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , однак відповідач ОСОБА_2 , добре знаючи про реальний обсяг боргового зобов`язання ОСОБА_4 перед ним, пред`явив до виконання виконавчий лист, виходячи з обсягу грошового зобов`язання в розмірі 97080,68 доларів США.
Незважаючи на навність та обізнаність із обставинами щодо місця реєстрації та постійного проживання боржника ОСОБА_4 , територіального місця знаходження належного йому майна, відповідач добровільно відкликав 18.01.2021 зазначений виконавчий лист від приватного виконавця Маковецького З.В. та пред`явив його до виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) без врахуванням наявних у нього в межах виконавчого провадження відомостей щодо місця реєстрації та постійного проживання боржника ОСОБА_4 . 
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що проявивши необхідну в такому випадку наполегливість, допитливість та обачливість з врахуванням наявної у нього інформації щодо місця реєстрації та постійного проживання боржника ОСОБА_4 , відповідач мав всі можливості встановити відсутність законних підстав для проведення виконавчих дій у Шевченківському ВДВС м. Львова та, як наслідок, що приймаючи участь в торгах, у випадку своєї перемоги, фактично буде купувати майно в особи, яка не мала права його відчужувати.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду у цій частині, а зводяться до власного тлумачення норм права та до незгоди з витребуванням майна на користь позивача, що не може бути правовою підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Інші доводи, наведені в обґрунтування скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Щодо витрат на правничу допомогу, вирішуючи таке питання, суд першої інстанції стягнув на користь позивача з відповідачів витрати на правничу допомогу у відповідному розмірі за розгляд справи в суді.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України
Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача.
Так, колегія суддів виходить з того, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат. 
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката,
які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження
№ 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня
2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено,
що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Позивач зазначав, що в суді першої інстанції він поніс витрати на правничу допомогу у розмірі 55 000,00 грн, на підтвердження чого надано відповідні докази (т. 2 а.с 164-167).
Суд першої інстанції надав оцінку цим доказам, усім наданим адвокатом послугам і, з урахуванням всіх обставин та часткового задоволення позову, стягнув з відповідачів на користь позивача 18333,33 грн витрат на правничу допомогу, а саме з кожного із відповідачів по 6111,11 грн.
Колегія суддів розділяє такий висновок та вважає, що наведені відповідачем доводи такий не спростовують.
Зокрема, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судові витрати не можуть бути покладені на позивача, як про це просить Шевченківський ВДВС.
Окремо колегія суддів взератє увагу на те, що Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз. 2 п. 29 Постанови від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування  судами законодавства про судові витрати  у цивільних справах» роз"яснив, що у статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, у тому числі й органів державної влади. 
У зв`язку із цим обставини, пов`язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України, відсутністю у ньому коштів, не можуть вважатися достатньою підставою для звільнення від обов`язку понести судові витрати.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для задоволення апеляційних скарг чи скасування судових рішень, відсутні. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Стефановича Юрія Михайловича та Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 та ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 11 березня 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 листопада 2024 року.

Головуючий:                                                                                         А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк