ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
19 грудня 2024 року 
м. Київ 
справа № 990/28/24
провадження № 11-257заі24
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:      
головуючого судді Уркевича В. Ю.,
судді-доповідача Шевцової Н. В.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Короля В. В., Кривенди О. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Ступак О. В., Ткача І. В., Усенко Є. А.,
 
за участю:
секретаря судового засідання Лук`яненко О. О.,
представника позивача - Панченко О. О.
представника відповідача - Нарольської Т. С.,
розглянула у відкритому судовому в режимі відеоконференції засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (судді Мацедонська В. Е., Губська О. А., Білак М. В., Загороднюк А. Г., Соколов В. М.)в адміністративній справі № 990/28/24 за позовом  ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - член Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 , про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог
1.        31 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП, Рада), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - член ВРП ОСОБА_2, у якому просив зобов`язати ВРП ухвалити рішення про зупинення повноважень члена ВРП ОСОБА_2 .
2.        Також 01 лютого 2024 року до Касаційного адміністративного суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ВРП, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - член ВРП ОСОБА_2, про визнання протиправними дій ВРП щодо відмови в ухваленні рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення члена ВРП ОСОБА_2 та ухваленні рішення про зупинення повноважень такого члена ВРП.
3.        Крім того, 01 лютого 2024 року до Касаційного адміністративного суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ВРП, у якій він просив зобов`язати відповідача ухвалити рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення члена ВРП ОСОБА_2 .
4.        Указані позовні заяви є фактично ідентичними за своїм змістом. 
5.        Ухвалою Касаційного адміністративного суду від 24 червня 2024 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про об`єднання в одне провадження справ № 990/28/24 і № 990/29/24. Об`єднано справу № 990/28/24 (провадження П/990/28/24; П/990/30/24) зі справою № 990/29/24 (провадження П/990/29/24) в одне провадження № 990/28/24.
6.        На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що він звернувся до відповідача з листом, у якому повідомив про обставини вчинення членом ВРП ОСОБА_2 дій та прийняття ним рішень в умовах реального конфлікту інтересів, які неможливо вирішити просто шляхом його самовідводу (відводу), у зв`язку із чим просив ВРП внести подання до Верховної Ради України про звільнення члена ВРП ОСОБА_2 та про зупинення його повноважень. Однак у відповідь на таке звернення позивача ВРП фактично відкинула усі наведені пояснення ОСОБА_1 та безпідставно відмовила йому в задоволенні його заяви.
7.        Позивач вважає, що у члена ВРП ОСОБА_2 наявний постійний реальний конфлікт інтересів з великою кількістю суддів, у тому числі з позивачем, оскільки ОСОБА_2 неодноразово звертався до ВРП зі скаргами на дії суддів, а також до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з повідомленнями щодо інформації, яка може свідчити про недостовірність (у тому числі неповноту) тверджень, указаних суддею у декларації про доброчесність судді. Крім того, ОСОБА_2 брав участь у голосуванні за висновок Громадської ради доброчесності про невідповідність суддів та кандидатів на посаду судді критеріям доброчесності та професійної етики. ОСОБА_1 наголошує на тому, що ОСОБА_2 публічно інформував суспільство через соціальну мережу та у засобах масової інформації про факти, які стали підставою для реєстрації кримінального провадження щодо суддів, яких стосувалась така інформація.
8.        З огляду на такі обставини ОСОБА_1 уважає, що ОСОБА_2 свідомо порушує вимоги частини другої статті 351  Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII«Про запобігання корупції» (далі -Закон № 1700-VII) та пункту 3 частини п`ятої статті 20 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), які прямо забороняють брати участь у розгляді питань, прийнятті будь-яких рішень в умовах наявного конфлікту інтересів. На думку позивача, факт незадоволення / задоволення заяв члена ВРП ОСОБА_2 про самовідвід від розгляду скарг не означає, що конфлікт інтересів у нього зник і він став неупередженим й об`єктивним щодо суддів, стосовно яких вирішується питання. Отже, приховування ОСОБА_2 , який є особою, уповноваженою на виконання функцій держави, наявного в нього реального конфлікту інтересів, який має постійний характер, є порушенням вимог статті 28 Закону № 1700-VII, за що відповідно до статті 651 цього Закону, за умов установлення підтверджуючих фактів, ОСОБА_2 може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
9.         ОСОБА_1 зазначає, що відповідач безпідставно та протиправно проігнорував лист з вимогою позивача про реалізацію ВРП наданих законом повноважень шляхом прийняття рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення члена ВРП ОСОБА_2 та ухвалення рішення про зупинення його повноважень.
10.      Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що дії ВРП щодо розгляду листа позивача та надання відповіді на нього відповідають критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а незгода ОСОБА_1 з наданою відповіддю не свідчить про порушення відповідачем законодавства України.
11.     Зауважив, що для визначення наявності / відсутності реального конфлікту інтересів у члена ВРП першочергово потрібно встановити у такої особи наявність приватного інтересу в кожній конкретній ситуації під час прийняття рішень, а також те, у чому саме полягає такий приватний інтерес та яким чином він впливає на об`єктивність та неупередженість прийняття рішень. Факт особистої заінтересованості в результаті справи повинен ґрунтуватися на реальних доказах, а не припущеннях.
12.     Звернув увагу відповідач і на те, що доводи ОСОБА_1 про наявність у члена ВРП ОСОБА_2 приватного інтересу під час участі в голосуванні щодо внесення змін до Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент ВРП), вчинення ним дій чи прийняття рішень під час виконання обов`язків члена ВРП, Секретаря та члена Другої Дисциплінарної палати ВРП спростовуються відсутністю причинно-наслідкового зв`язку між приватним інтересом та здійсненням дискреційних повноважень.
13.     Наголосив, що за нормами КАС України до суду має право звертатися особа, яка вважає, що її права чи інтереси порушуються суб`єктом владних повноважень, його посадовою особою. При цьому особа повинна обґрунтувати, у чому саме полягає порушення її прав та інтересів. Проте ОСОБА_1 не вказав у своєму позові, якими діями ВРП чи його посадовою особою порушено права або інтереси позивача.
14.     Член ВРП ОСОБА_2 надав пояснення щодо позовів, у яких зазначив про відсутність у нього потенційного чи реального конфлікту інтересів з ОСОБА_1 у розумінні Закону № 1700-VII. ОСОБА_2 зауважив, що у разі конфлікту інтересів чи наявності інших обставин, які ставлять під сумнів неупередженість члена ВРП, така особа має подати заяву про самовідвід. Зокрема, такі дії були вчинені членом ВРП ОСОБА_2 під час розгляду скарги ОСОБА_3 стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 Проте за результатом розгляду заяви члена ВРП ОСОБА_2 Друга Дисциплінарна палата ВРП ухвалила рішення про відмову в задоволенні цієї заяви, а тому ОСОБА_2 як член ВРП не мав правових підстав не брати участі в розгляді скарги ОСОБА_3 . 
15.     Член ВРП ОСОБА_2 вважає, що справжнім мотивом подачі цього позову може бути не захист порушених прав позивача, а створення штучних перешкод ОСОБА_2 у виконанні його службових обов`язків.
16.     27 червня 2024 року від відповідача до Касаційного адміністративного суду надійшли додаткові пояснення щодо аргументів ОСОБА_1 
17.     ВРП зазначила, що доводи позивача про наявність у члена ВРП ОСОБА_2 приватного інтересу при вчинення ним дій чи прийняття рішень під час виконання обов`язків члена Ради, Секретаря та члена Другої Дисциплінарної палати ВРП спростовуються відсутністю причинно-наслідкового зв`язку між приватним інтересом та здійсненням дискреційних повноважень. 
18.     Крім того, відповідач наголосив, що рішенням ВРП від 19 жовтня 2023 року № 997/0/15-23 Рада вирішила відновити з 01 листопада 2023 року розподіл між членами ВРП скарг щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарних скарг), поданих відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та скарг на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора, розподіл яких зупинено рішенням ВРП від 05 серпня 2021 року № 1809/0/15-21. На виконання вказаного рішення з 01 листопада 2023 року члени ВРП, зокрема і ОСОБА_2 , почали виконувати функції дисциплінарних інспекторів по розгляду дисциплінарних скарг. 25 грудня 2023 року за вх. № 1631/0/6-23 до ВРП надійшло звернення ОСОБА_1 щодо вчинення членом Другої Дисциплінарної палати ВРП ОСОБА_2 дій та прийняття ним рішень в умовах реального конфлікту інтересів. 18 січня 2024 року за вих. № 1668/0/9-24 Рада направила позивачу відповідь стосовно порушених у зверненні питань з відповідними роз`ясненнями. Отже, на думку відповідача, дії ВРП відповідають критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а незгода позивача з відповіддю не свідчить про порушення ВРП законодавства України.
19.      Відповідач також зауважив, що ВРП не встановила наявності конфлікту інтересів у її члена ОСОБА_2 під час розгляду дисциплінарної скарги ОСОБА_3 , а також того, що він особисто, прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи, або інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості. 
20.     Разом з тим з метою уникнення у стороннього спостерігача сумнівів в неупередженості члена ВРП ОСОБА_2 , ухвалою від 12 березня 2024 року № 724/0/15-24 Рада задовольнила заяву її члена ОСОБА_2 про самовідвід від участі в розгляді дисциплінарної скарги ОСОБА_3 на дії судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1
        Обставини справи, установлені судом попередньої інстанції
21.     25 грудня 2023 року ОСОБА_1 як суддя Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся до ВРП з листом № 03-18/38147/23, у якому повідомив обставини вчинення членом ВРП ОСОБА_2 дій та прийняття ним рішень в умовах реального конфлікту інтересів, які неможливо вирішити просто шляхом його самовідводу чи відводу. У цьому зверненні ОСОБА_1 просив відповідача прийняти рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення члена ВРП ОСОБА_2 та рішення про зупинення повноважень такого члена ВРП.
22.     Листом ВРП від 18 січня 2024 року № 1668/0/9-24 відповідач надав відповідь на звернення позивача. У цьому листі ВРП зазначила, що у своєму зверненні ОСОБА_1 не вказав, які саме обставини свідчать про наявність у члена ВРП ОСОБА_2 приватного інтересу під час виконання повноважень члена ВРП. Стосовно членства ОСОБА_2 у громадських організаціях, його участі в Революції Гідності ВРП зауважила, що відстоювання громадянської позиції та членство у громадських організаціях є правом ОСОБА_2 як громадянина України та здійснювалося до обрання його на посаду члена ВРП. Також відповідач зазначив, що доводи звернення про те, що подання ОСОБА_2 в минулому скарг на дії суддів свідчить про наявність у нього приватного інтересу та неупередженості під час виконання ним обов`язків члена Ради, Секретаря та члена Другої Дисциплінарної палати ВРП, спростовуються відсутністю причиново-наслідкового зв`язку між приватним інтересом та здійсненням дискреційних повноважень. При цьому ВРП зазначила, що ухвалення рішення про задоволення чи відмову в задоволенні заяви про відвід (самовідвід) є дискреційними повноваженнями Ради чи її органу.
23.     Водночас, суд першої інстанції установив, що Постановою Верховної Ради України від 15 серпня 2022 року № 2499-ІХ відповідно до частини другої статті 131 Конституції України ОСОБА_2 обрано на посаду члена ВРП.
24.     Рішенням ВРП від 03 серпня 2023 року № 802/0/15-23 «Про визначення складу Дисциплінарних палат Вищої ради правосуддя» введено до складу Другої Дисциплінарної палати ВРП, серед інших, - члена ВРП ОСОБА_2 .
25.     Рішенням ВРП від 19 жовтня 2023 року № 994/0/15-23 «Про обрання Секретаря Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя» члена ВРП ОСОБА_2 обрано Секретарем Другої Дисциплінарної палати ВРП строком на два роки.
        Короткий зміст рішення суду першої інстанції
26.     Касаційний адміністративний суд рішенням від 07 жовтня 2024 року відмовив у задоволенні позову.
27.     Суд першої інстанції дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між членом ВРП ОСОБА_2 та іншими суддями (яких позивач згадує у позовній заяві), не впливають на права та інтереси самого ОСОБА_1 , оскільки позивач не є суб`єктом, визначеним у статті 351 Закону № 1700-VII, та не довів, яким чином дії чи рішення члена ВРП ОСОБА_2 щодо інших суддів вплинули на права та/або інтереси ОСОБА_1 .
28.      Також Касаційний адміністративний суд виснував про необґрунтованість посилань позивача на недотримання членом ВРП ОСОБА_2 приписів антикорупційного законодавства, оскільки за відсутності об`єктивних та достатніх доказів про наявність потенційного чи реального конфлікту інтересів у члена ВРП, який не заявляв про наявність такого конфлікту перед розглядом справ, не має підстав стверджувати, що такий член ВРП допустив порушення Закону № 1700-VІІ щодо врегулювання конфлікту інтересів.
Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі, та позиція інших учасників справи
29.     Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову.
30.      Позивач зазначає, що здійснення ОСОБА_2 в минулому діяльності щодо подання скарг на дії суддів свідчить про наявність у нього приватного інтересу.
31.     Так, за період з 16 грудня 2014 року по 08 серпня 2022 року ОСОБА_2 особисто здійснював подачу до ВРП 504 скарг на дії суддів, тобто діяльність, протилежну діяльності члена ВРП, Секретаря та члена Другої Дисциплінарної палати ВРП. Він має сформоване бачення обставин дисциплінарного правопорушення, що є предметом доказування під час здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів, що буде впливати на об`єктивність та неупередженість реалізації ОСОБА_2 службових повноважень, пов`язаних зі здійсненням дисциплінарних проваджень за своїми заявами.
32.     За твердженням позивача,  ОСОБА_2 , обіймаючи посаду члена ВРП, одночасно перебуває у постійному конфлікті інтересів з великою кількістю суддів, у тому числі з позивачем. Зазначене фактично ОСОБА_2 і не заперечується, оскільки він робить вигляд, що вчиняє спроби вирішення такого конфлікту інтересів шляхом заявлення самовідводів. 
33.     Разом з тим позивач стрверджує, що вчинення ОСОБА_2 зазначених дій не є належним способом вирішення такого конфлікту інтересів, оскільки він у будь-якому випадку бере участь у прийнятті ВРП рішень щодо діяльності судової гілки влади в цілому, у тому числі Окружного адміністративного суду міста Києва, зокрема щодо перерозподілу виділених на фінансування суду коштів на користь Київського міського окружного адміністративного суду (рішення ВРП від 26 вересня 2023 року № 929/0/15-23), вирішення питань діяльності Київського міського окружного адміністративного суду (наприклад, рішення від 25 липня 2023 року № 751/0/15-23), на переведення у який першочергове право мають саме судді Окружного адміністративного суду міста Києва, щодо внесення змін до Регламенту ВРП, відповідно до яких розгляд дисциплінарних скарг щодо суддів Окружного адміністративного суду міста Києва стає пріоритетним, тощо.
34.     Позивач також наголошує, що  ОСОБА_2 свідомо порушує вимоги частини другої статті 351 Закону № 1700-VІІ та пункту 3 частини п`ятої статті 20 Закону № 1798-VIII, які прямо забороняють брати участь у розгляді питань, прийнятті будь-яких рішень в умовах наявного конфлікту інтересів.
35.      ОСОБА_1 звертає увагу і на те, що факт незадоволення ОСОБА_2 заяв про самовідвід не означає, що конфлікт інтересів у нього зник і він став неупередженим й об`єктивним щодо суддів й не має обов`язку повідомляти про конфлікт інтересів (в порядку визначеному Законом № 1700-VІІ) чи то не вживати інші заходи щодо його врегулювання.
36.     Позивач зазначає, що для захисту його прав та інтересів, які у цьому випадку полягають у реалізації відповідачем наданих йому законом повноважень з метою вирішення конфлікту інтересів у діях члена ВРП ОСОБА_2, відомості про що були ним доведені до відома ВРП листом від 25 грудня 2023 року № 03-18/38147/23, вбачається правомірним зобов`язання ВРП у судовому порядку прийняти рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення члена ВРП ОСОБА_2 та ухвалити рішення про зупинення повноважень такого члена ВРП, що, відповідно, зумовлює необхідність скасування рішення Касаційного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.
37.     Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
38.     У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача наголошує, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених в оскаржуваному судовому рішенні висновків, відтак підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.
Рух апеляційної скарги
39.     Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 07 листопада 2024 року відкрила апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 28 листопада 2024 року призначила справу до розгляду в судовому засіданні на 19 грудня 2024 року об 11:00.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
40.     Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
41.     Згідно із частинами другою, шостою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
42.     Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначаються Конституцією України, Законом Закон № 1798-VIII та Регламентом ВРП.
43.     Стаття 131 Конституції України визначає, що в Україні діє ВРП, яка: 1) вносить подання про призначення судді на посаду; 2) ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; 3) розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; 4) ухвалює рішення про звільнення судді з посади; 5) надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою; 6) ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 7) вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів; 8) ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого; 9) здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України.
44.     Відповідно до статті 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
45.     За приписами пункту 202 частини першої статті 3 Закону № 1798-VIII ВРП наділена повноваженнями щодо прийняття рішення про звільнення членів ВРП.
46.     Якщо в діях члена ВРП є ознаки, які свідчать про обґрунтованість наявних підстав для звільнення члена Вищої ради правосуддя з посади, визначені пунктами 3-6 частини першої статті 24 цього Закону, ВРП може ухвалити рішення про зупинення повноважень такого члена ВРП до закінчення встановленої законом процедури, в якій відповідні факти мають бути встановлені, в сукупності не більше двох місяців. Рішення про зупинення повноважень члена ВРП вважається ухваленим, якщо за нього проголосувала більшість членів ВРП від її складу (частина шоста статті 20 Закону № 1798-VIII).
47.     Стаття 24 Закону № 1798-VIII передбачає підстави для звільнення члена ВРП з посади, а саме: 1) неспроможність виконувати свої повноваження за станом здоров`я за наявності медичного висновку; 2) подання заяви про звільнення з посади члена ВРП за власним бажанням; 3) грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом члена ВРП або виявило його невідповідність займаній посаді, допущення іншої поведінки, що підриває авторитет та суспільну довіру до правосуддя та судової влади, у тому числі недотримання етичних стандартів судді як складової професійної етики члена ВРП; 4) виявлення обґрунтованості наявних обставин щодо його невідповідності вимогам, визначеним у статті 6 цього Закону; 5) істотне порушення вимог, установлених законодавством у сфері запобігання корупції, порушення вимог Закону України «Про запобігання загрозам національній безпеці, пов`язаним із надмірним впливом осіб, які мають значну економічну та політичну вагу в суспільному житті (олігархів)» у частині подання, дотримання строків подання декларації про контакти; 6) систематична неучасть у роботі ВРП чи органу ВРП, до складу якого він входить.
48.     Рішення про звільнення члена ВРП з посади з підстав, визначених пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, ВРП ухвалює на найближчому засіданні після отримання медичного висновку або заяви відповідно. Процедура ухвалення ВРП рішення про звільнення її члена із зазначених підстав ініціюється Головою ВРП або його заступником.
49.     Рішення про звільнення члена ВРП з посади з підстав, визначених пунктами 3-6 частини першої цієї статті, приймається органом, що обрав (призначив) члена ВРП, за поданням ВРП. Рішення про внесення подання про звільнення члена ВРП ухвалюється більшістю від складу ВРП. З дня внесення зазначеного подання такий член ВРП відсторонюється від посади, а його повноваження зупиняються до ухвалення рішення органом, що обрав (призначив) цього члена ВРП.
50.     Таким чином, зазначені норми Закону № 1798-VIII визначають підстави, порядок та суб`єктів звільнення членів ВРП.
51.     Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
52.     Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
53.     За визначенням пункту 8 частини першої статті 4 КАС України позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.
54.     Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
55.     Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
56.     Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року         № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
57.     Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
58.     Наведеним вище положенням чинного законодавства, якими передбачено право звернення фізичної особи до суду з адміністративним позовом про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, кореспондує закріплений у пункті 9 частини п`ятої статті 160 КАС України обов`язок позивача обґрунтувати в позовній заяві у справі щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю його прав, свобод та інтересів.
59.     Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2023 року у справі № 9901/41/21 сформулювала висновок, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
60.     Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
61.     У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
62.     Предметом спору у цій справі є:
- зобов`язання ВРП ухвалити рішення про зупинення повноважень члена ВРП ОСОБА_2 , 
- визнання протиправними дій ВРП щодо відмови в ухваленні рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення члена ВРП ОСОБА_2 та ухваленні рішення про зупинення повноважень цього члена ВРП;
- зобов`язання відповідача ухвалити рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення члена ВРП ОСОБА_2 .
63.     Звертаючись до суду із цим позовом, обґрунтовуючи порушення своїх прав, ОСОБА_1 послався на те, що у члена ВРП ОСОБА_2 наявний постійний реальний конфлікт інтересів з великою кількістю суддів, у тому числі з позивачем, що є підставою відсторонення та звільнення його з посади члена ВРП.
64.     Суд першої інстанції установив, що на обґрунтування цих доводів позивач зазначає, що до обрання членом ВРП ОСОБА_2 неодноразово звертався до ВРП зі скаргами на дії суддів, а також до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з повідомленнями щодо інформації, яка може свідчити про недостовірність (у тому числі неповноту) тверджень, указаних суддями у декларації про доброчесність судді. 
65.     Крім того, позивач стверджує, що ОСОБА_2 брав участь у голосуванні за висновки Громадської ради доброчесності про невідповідність суддів та кандидатів на посаду судді критеріям доброчесності та професійної етики, які розглядали справи стосовно учасників акцій протесту під час Революції Гідності; які розглядали справи, у яких ОСОБА_2 був учасником судового процесу, зокрема всіх суддів Великої Палати Верховного Суду. 
66.     Також, на думку позивача, ОСОБА_2 публічно інформував суспільство через соціальну мережу та у засобах масової інформації про факти, які стали підставою для реєстрації кримінального провадження щодо суддів, яких стосувалась така інформація. 
67.     Суд першої інстанції виснував, що правовідносини, які виникли між членом ВРП ОСОБА_2 та іншими суддями (яких позивач згадує у позовній заяві), не впливають на права та інтереси самого ОСОБА_1 , оскільки позивач не є суб`єктом, визначеним у статті 351 Закону № 1700-VII, та не довів, яким чином дії чи рішення члена ВРП ОСОБА_2 щодо інших суддів вплинули на права (інтереси) ОСОБА_1 .
68.     Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції та додатково наголошує на тому, що позивач не конкретизує прізвищ суддів, обставини, які стосуються і позивача, і відповідача одночасно; не зазначає конкретних подій чи відомостей, за яких виникає порушення його прав та інтересів у цій справі. ОСОБА_1 наводить виключно абстрактні та загальні доводи стосовно ОСОБА_2 (зокрема, і як громадського діяча, і як члена ВРП), які, на його думку, породжують порушення особистих прав та/або інтересів позивача.
69.     Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Касаційного адміністративного суду про те, що  ОСОБА_1 не довів, яким чином дії чи рішення члена ВРП ОСОБА_2 по відношенню до інших суддів вплинули на права (інтереси) самого позивача саме у цій справі, у якій предметом спору є зупинення повноважень члена ВРП ОСОБА_2 та його подальше звільнення. До того ж позивач не є ні суб`єктом призначення, ні суб`єктом звільнення членів ВРП.
70.      Крім того, позивач не довів, яким чином неприйняття Радою рішення про зупинення повноважень члена ВРП ОСОБА_2 та/або його звільнення вплинуло на його [ ОСОБА_1 ] права, інтереси чи обов`язки. 
71. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Касаційного адміністративного суду про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині.
72.     Водночас Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції помилково вдався до оцінки доводів та аргументів позивача стосовно існування / відсутності реального та/або потенційного конфлікту інтересів у відповідача з великою кількістю суддів як підстави для відсторонення та звільнення ОСОБА_2 з посади члена ВРП, оскільки за висновком суду першої інстанції, з яким погоджується Велика Палата Верховного Суду, ОСОБА_1 не довів, яким чином дії чи рішення члена ВРП ОСОБА_2 по відношенню до інших суддів, а також неприйняття ВРП рішення про зупинення повноважень чи звільнення члена ВРП ОСОБА_2 впливає на права та інтереси позивача.
73.     Враховуючи викладене, мотиви Касаційного адміністративного суду щодо розгляду справи в частині оцінки наявності (відсутності) реального та/або потенційного конфлікту інтересів у відповідача мають бути виключені з мотивувальної частини рішення суду разом з висновками суду першої інстанції в цій частині.
74.     Інші міркування і твердження скаржника в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків Касаційного адміністративного суду, викладених в оскаржуваному рішенні.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
75.     Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково й ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
76.     Згідно з пунктом 4 частини першої, частиною другою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
77.     Частиною четвертою статті 317 КАС України встановлено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
78.     З огляду на висновки цієї постанови Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині з її викладенням у редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 317, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1.                  Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
2.                  Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 990/28/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - член Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 , про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя	 	 	В. Ю. Уркевич	
Суддя-доповідач	 	 	Н. В. Шевцова	
Судді:	О. О. Банасько	 	О. В. Кривенда	
 	О. Л. Булейко	 	С. Ю. Мартєв	
 	І. А. Воробйова	 	К. М. Пільков	
 	М. І. Гриців	 	О. В. Ступак	
 	Ж. М. Єленіна	 	І. В. Ткач	
 	В. В. Король	 	Є. А. Усенко