Справа № 303/1179/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        22 жовтня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої                                -        судді Кожух О.А.,
суддів                                        -        Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.,
за участі секретаря судових засідань -        Гусонька З.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стегура Наталія Романівна, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2024 року (головуючий суддя Кость В.В.) у справі №303/1179/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Мукачівської міської ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовної заяви

       У лютому 2024 року ОСОБА_1  звернувся до місцевого суду з позовом до  ОСОБА_2 , у якій просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Третьою особою по справі зазначено Виконавчий комітет Мукачівської міської ради.
       Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 15.10.2011 між сторонами було зареєстровано шлюб. Під час перебування у шлюбі в сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
       Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 12.10.2022 шлюб між сторонами було розірвано.
       06.09.2022 між позивачем та відповідачем було укладено договір про спільну участь в утриманні, вихованні та спілкуванні з дітьми. Згідно з умовами цього договору сторони домовились, що утримання дітей здійснюється за рахунок батька, які будуть проживати з ним за адресою АДРЕСА_1 .
        Позивач зазначив, що мати виїхала за кордон та наразі дітям не телефонує та не цікавиться їхніми потребами. Таким чином, за доводами позивача, мати повністю відсторонилася від виконання батьківських обов`язків та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, що підтверджується нотаріально засвідченою заявою ОСОБА_2 .

       Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 28 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено, у зв`язку з відсутністю підстав застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав. Судом першої інстанції не встановлено фактичних даних, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідачки не можливо змінити. 

       Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги, явка учасників справи

Позивачем ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стегура Н.Р., подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
На обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що мати неповнолітніх дітей ухиляється від виконання своїх батьківських прав. Свідченням того є неявка відповідачки у судові засідання, ненадання відзиву на позов, ігнорування викликів суду та органу опіки, а також небажання спілкуватися з своїми дітьми. 
Апелянт стверджує, що належним доказом, який слугує підставою для позбавлення батьківських прав відповідачку ОСОБА_2 , є висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а також письмова заява відповідачки про те, що вона не заперечує про позбавлення її батьківських прав відносно спільних з позивачем дітей.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не сприяв захисту інтересів дитини та не перевірив ставлення дитини до своєї мами.

Сторони та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника апелянта, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Межі розгляду справи апеляційним судом

       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       
       Фактичні обставини справи 

       Судом вставлено, що з 15.10.2011 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 12.10.2022 (а.с.9).
       Під час перебування в шлюбі в сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 25.10.2013), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 22 грудня 2015). Згідно з відомостей у вказаних свідоцтвах батьками дітей є: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_1 (а.с 10, 11).
       06.09.2022 - до ухвалення рішення про розірвання шлюбу - між позивачем та відповідачкою було укладено договір про спільну участь в утриманні, вихованні та спілкуванні з дитиною, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Перестою Я.О. та зареєстрований в реєстрі за №1127 (надалі - Договір).
       Даним договором сторони встановили обов`язок Батьків утримувати та спільно виховувати своїх дітей. Згідно з умовами договору сторони погодили, що утримання Дітей здійснюється за рахунок коштів батька. Додаткові витрати на дітей покладаються на батьків порівну. Батьки також домовились, що Діти будуть проживати з батьком, а мати має вільне та необмежене спілкування з ними, але виключно за попереднім погодженням з батьком (а.с.14).
       В матеріалах справи наявні психолого-педагогічні характеристики дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , видані Завидівською гімназією Мукачівської міської ради Закарпатської області (а.с. 18-19, 20). 
       Згідно нотаріально засвідченої заяви відповідачки від 31 січня 2024 року, зареєстровану в реєстрі за №271, у якій вона заявила, що діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, повністю усвідомлюючи й розуміючи значення своїх дій, на підставі вільного волевиявлення, котре повністю відповідає її внутрішній волі, без будь-якого до того примусу, як фізичного так і морального, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 21).
Згідно висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 27.02.2024, такий вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо обох малолітніх дітей (а.с.50). Зі змісту висновку Органу опіки та піклування вбачається, що такий прийнято виключно, зважаючи на ОСОБА_5 , яка не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з чим подала відповідну нотаріально посвідчену заяву. 
       
       Застосовані норми права та практика ЄСПЛ

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Згідно з пунктами 15 та 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. 
Пунктом 18 вказаної Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а тому суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
У справі «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) та у рішенні «Мамчур проти України» від 16.10.2015 (заява N 10383/09, § 100), ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76).
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини.
Зі змісту позовних вимог та апеляційної скарги вбачається, що єдиною підставою, з якою позивач пов`язує можливість позбавлення матері батьківських прав, є її ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що передбачено п.2 ч.1 ст. 164 СК України.
       На підтвердження вказаних доводів позивач зазначає, що ОСОБА_2 після припинення спільного проживання сторін однією сім`єю перестала з дітьми спілкуватись та не приймає жодної участі у вихованні дітей, виїхала за кордон, не телефонує дітям, не цікавиться їхніми потребами, крім того відповідачка саме не заперечує про позбавлення її батьківських прав, про що нею підписано та нотаріально завірено відповідну заяву.
       Рішення про позбавлення батьківськ5изх прав має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
       Зважаючи на надані позивачем докази, колегія суддів приходить до висновку, що твердження апелянта про ухилення відповідачки (матері) від виконання батьківських обов`язків належними та допустимими доказами не підтверджено.
       Зокрема, судом не встановлено тривале ухилення ОСОБА_2 від виховання своїх дітей та не спілкування з ними. Не знайшли свого підтвердження доводи, викладені в позовній заяві про те, що відповідачка виїхала за кордон та не спілкується з дітьми тривалий час, оскільки позивачем подано до апеляційної скарги копію закордонного паспорту ОСОБА_2 , з якого вбачається, що відповідачка перетнула кордон лише 02.04.2024 (а.с.83), а позов було подано 02.02.2024.
       Крім того, в січні 2024 року відповідачка також перебувала в Україні, оскільки 31.01.2024 нею в м.Мукачево було підписано у приватного нотаріуса Перести Я.О. заяву про не заперечення проти позбавлення її батьківських прав (а.с.21).
       Дослідивши висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачіцвської міської ради по справі №303/1179/24, колегією суддів встановлено, що у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , вважає, що такий висновок абсолютно немотивованим; у ньому, зокрема, не зазначено чи відповідає позбавлення батьківських прав матері правам та інтересам малолітніх дітей.
       Суд першої інстанції, врахувавши практику Верховного Суду та пракику ЄСПЛ правомірно не прийняв до уваги нотаріально засвідчену заяву відповідачки про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, оцінивши заяву як таку, що порушує права та інтереси малолітніх Дітей.
                
       Висновки апеляційного суду

За встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів умисного та свідомого ухилення  ОСОБА_2  від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, які могли б бути законною підставою для позбавлення її батьківських прав, позивачем не надано, а також не встановлені фактичні дані, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідачки неможливо змінити.  
Зважаючи на викладення, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування рішення суду - немає. Відповідно до ст 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                    п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стегура Наталія Романівна - залишити без задоволення.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 жовтня 2024 року.

Головуюча:                                      

Судді: