Справа № 158/1342/24 	Головуючий у 1 інстанції: Польова М. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1040/24  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 листопада 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
за участю:
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Яреська Т. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 серпня 2024 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
       У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулося до суду із даним позовом, який мотивувало тим, що 27 вересня 2019 року між ТОВ «Інфінанс» та  ОСОБА_2  укладено договір позики №0996328477, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами з максимальним лімітом 20 000,00 грн у межах строку дії договору - 36 календарних місяців. 16.03.2020 між позивачем та відповідачем була підписана пропозиція (оферта) на отримання 8 траншу в рамках договору позики №0996328477 від 27.09.2019. ТОВ «Інфінанс» перерахувало відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 7640 грн на його банківську картку, яку він зазначив у своїй заявці.
Позивач зазначає, що 14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №14-07/21, відповідно до умов якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржника.
У подальшому ТОВ «Вердикт Капітал» відповідно до договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 відступило ТОВ «Коллект Центр» право грошової вимоги до боржників, у тому числі за договором позики №0996328477 від 27.09.2019, укладеним між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_2 .
Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором позики не виконав, тому позивач просив стягнути з нього на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість в загальній сумі 92 222,00 грн, з яких: 7640,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 84 582,00 грн - заборгованість за відсотками станом на день відступлення права вимоги від ТОВ «Інфінанс» .
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 серпня 2024 року позов задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором у розмірі 92 222 гривні, з яких: 7640 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 84 582 гривні - заборгованість за відсотками.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Коллект Центр» судовий збір в розмірі 3028 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.
Не погодившись із даним рішенням суду, представник ОСОБА_3 від імені відповідача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати це рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, та стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, від 27.09.2019 року №0996328477 у загальному розмірі 10 447,70 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7640,00 грн та заборгованості за процентами у розмірі 2807,70 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.
У відповіді на відзив ТОВ «Коллект Центр» ОСОБА_2 зазначає, що аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, є безпідставними та необґрунтованими, суперечать нормам цивільного законодавства та сталій практиці Верховного Суду.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині визначення розміру заборгованості та судових витрат з таких підстав.
Задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем були порушені умови договору позики №0996328477 від 27.09.2019, то із ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивача заборгованість за наданим кредитом в розмірі 92 222,00 грн.
Проте, такого висновку суд дійшов помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права та без належного дослідження наданих сторонами доказів.
Згідно із статями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.
Як установлено матеріалами справи, 27 вересня 2019 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_2 було підписано договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, №0996328477, відповідно до умов якого відповідачу надано грошові кошти на наступних умовах: кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору – 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем; загальний розмір кредитної лінії – 20 000 грн; максимальна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 447,125% (а.с.4-6 т.1).
Сторони не заперечували тих обставин, що відповідач ОСОБА_2 в межах кредитного ліміту отримав сім траншів кредиту, які вчасно оплатив у встановлені договором строки.
16 березня 2020 року ОСОБА_2 підписав заявку-анкету на отримання кредиту та акцепт оферти від 16 березня 2020 року на отримання восьмого траншу кредиту згідно із заявкою-анкетою №2628620213 від 16 березня 2020 року в рамках договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, №0996328477 від 27 вересня 2019 року, відповідно до умов якого відповідачу надано грошові кошти у розмірі – 7640,00 грн; строк користуванням кредитом – 30 днів; загальний строк дії договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0996328477 від 27.09.2019 – 3 роки; відсоткова ставка 1,225% за один день користуванням кредитом; річна відсоткова ставка 447,125% (а.с.7-8 т.1).
Відповідач у заявці-анкеті на отримання 8 траншу кредиту від 16 березня 2020 року зазначив реквізити банківської картки № НОМЕР_1 , на яку просив перераховувати кошти (а.с.7 т.1).
Грошові кошти у сумі 7640,00 грн були зараховані 18 березня 2020 року на картковий рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , що підтверджується квитанцією №51100622 від 16 березня 2020 року, випискою з рахунку (а.с.19, 164-166 т.1).
Таким чином, вказаний договір позики було підписано позичальником ОСОБА_2 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який був надісланий первісним кредитором на номер телефону, зазначений відповідачем, на підтвердження чого в ідентифікаційній частині договору міститься код ідентифікатор відповідача, що і є його безпосереднім підписом.
При цьому, ОСОБА_2 не заперечував факту підписання зазначеного кредитного договору.
Тобто, встановлено, що спірний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на мобільний номер телефону ОСОБА_2 .
Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказані договори прирівнюються до укладених в письмовій формі.
Крім того, судом встановлено, що 14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір про відступлення права вимоги №14-07/21, відповідно до умов якого ТОВ «Інфінанс» відступає ТОВ «Вердикт капітал» за плату права грошової вимоги, а ТОВ «Вердикт капітал» зобов`язується, здійснивши фінансування в порядку, передбаченому договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить ТОВ «Інфінанс», і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між ТОВ «Інфінанс» та боржниками (а.с.23-25 т.1).
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №14-07/21 від 14 липня 2021 року ОСОБА_2 вказаний боржником за кредитним договором №0996328477, загальна сума заборгованості зазначена в розмірі 71 365,70 грн, з яких: 7 640,00 грн - заборгованість за тілом; 63 725,70 грн - заборгованість за відсотками (а.с.26-28 т.1).
10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №10-01/2023, відповідно до умов якого ТОВ «Вердикт капітал» відступає шляхом продажу ТОВ «Коллект Центр» права вимоги, а ТОВ «Коллект Центр» приймає належні ТОВ «Вердикт капітал» права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках №1 та №3 (а.с.29-31 т.1).
Відповідно до додатка №3 до договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав грошової вимоги від 10 січня 2023 року ОСОБА_2 зазначений боржником за кредитним договором №0996328477, а загальна сума заборгованості вказана у розмірі 130 193,70 грн, з яких: 7640,00 грн - заборгованість за основним зобов`язанням; 122 553,70 грн - заборгованість за нарахованими відсотками (а.с.32-34 т.1).
В апеляційній скарзі відповідач не погоджується з розміром заборгованості, визначеним та стягнутим судом на користь ТОВ «Коллект Центр», оскільки, враховуючи, що строк користування отриманим ним першим траншем кредиту у розмірі 7640 грн становив 30 днів, відсотки товариство мало право нараховувати в межах строку кредитування – 30 днів, за визначеними умовами договору пролонгації кредиту (траншу) не відбулося, а тому неповернутою залишилася заборгованість за тілом кредиту та відсотками у розмірі 10447,70 грн.
Як видно зі змісту укладеного основного кредитного договору від 27 вересня 2019 року, кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору -36 календарних місяців з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами у додатку №1 та № 2 до договору – при наданні першого траншу кредиту, та додатку №3 та додатку № 4 до договору – при наданні другого та наступних траншів кредиту. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов договору , зокрема додатків № 3 і № 4 – при наданні другого та наступних траншів (п.1.2 договору).
Відповідно до п.1.6 договору в рамках дії даного договору сторони погодили, що максимальний строк користування кредитом (траншем) становить 30 календарних днів, діючий ліміт (сума) кредиту – 20000 грн, максимальна відсоткова ставка, нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості – 1,75 %. 
Однак, у пропозиції надання 8 траншу кредиту та акцепті оферти від 16 березня 2020 року, які підписані відповідачем ОСОБА_2 як позичальником, сторонами визначені конкретні умови отримання цього траншу в межах основного договору, де вказано про строк кредитування – 30 днів, відсоткову ставку – 1,225% на день. 
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. ст. 628, 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно зі ст. 3 якого електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. 
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у якій припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У зазначеній постанові Верховний Суд сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».
Окрім того, в п. 54 постанови Верховний Суд вказує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Тобто, згідно з позицією Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Нарахування і стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком кредитування в межах окремого траншу, на думку колегії суддів, суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення з боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Звертаючись до суду із цим позовом, ТОВ «Kоллект Центр» не заявляло вимоги про застосування судом ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Посилання у відзиві на апеляційну скаргу, що п. 1.7. договору передбачено, що право користування кредитом становить 36 місяців та передбачено сплату відсотків протягом усього строку користування кредитними коштами, відхиляються апеляційним судом з огляду на таке.
Умови договору мають бути чіткими і зрозумілими, у тому числі і для самого позивача. 
Як убачається зі змісту кредитного договору та відповідно до умов надання окремого траншу кредиту, автоматичної пролонгації кредиту (траншу) умовами договору не передбачено. 
Згідно із п. 3.3 договору строк користування поточним кредитом (траншем) може бути змінений виключно за умови попередньої сплати відсотків за фактичну кількість днів користування поточним кредитом, в тому числі і простроченим.
ОСОБА_2 не заперечував, що не виконав зобов`язання з повернення чергового траншу та відсотків за користування траншем, нараховані протягом визначеного строку користування траншем 30 днів. З огляду на те, що продовження строку користування траншем не відбулося, оскільки не було виконано умови про погашення відсотків, то відповідно – з 31 дня заборгованість вважається простроченою і кредитодавець відповідно втратив право нараховувати зазначені відсотки за користування кредитом.
36 календарних місяців – це загальний строк дії договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 099638477 від 27 вересня 2019 року, тобто строк, упродовж якого позичальник може отримувати кошти із визначеного сторонами ліміту кредиту - 20 000 грн окремими траншами, з укладенням при цьому додатків до договору та із визначенням по кожному траншу строку користування ним, який є окремим від загального строку договору.
Узгоджений умовами договору 30-денний строк користування восьмим траншем кредиту (строк кредитування) сторони не змінювали.
Отже, аналізуючи надані суду докази та умови кредитного договору, суд апеляційної інстанції не погоджується із розміром заборгованості, визначений позивачем та задоволений оскаржуваним рішенням суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що до стягнення з ОСОБА_2 підлягає борг за тілом кредиту – 7640 грн та проценти за користування кредитними коштами за 30 днів, виходячи із максимальної відсоткової ставки - 1,225% за один день, тобто 2807,70 грн. В решті вимог за цим договором слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог, оскільки строк кредитування договором визначено лише 30 днів, а позивачем нарахування здійснено до 10 січня 2023 року без належного обгрунтування.
Такий висновок відповідає судовій практиці Верховного Суду, що закріпилася в частині формування правових позицій щодо застосування ст. 1048, ст. 1050, ст. 625 ЦК України у кредитних спорах. Верховний Суд підтримує правовий висновок, сформований Великою Палатою ще у постанові від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12, підтверджений постановами у справах №296/10217/15-ц від 07.07.2020 р., №912/1120/16 від 04.02.2020 р., №910/18943/20 від 27.07.2021 р. та іншими, де розмежовані поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» та вказано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Отже, до стягнення з відповідача за договором, укладеним з ТОВ «Інфінанс», підлягає всього сума боргу в розмірі 10447,70 грн (7640 грн тіла кредиту + 2807,70 грн процентів).
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції про повне задоволення позову є помилковими, з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для зміни рішення суду в частині визначення розміру заборгованості за процентами.
Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК).
Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у розмірі 3 028 грн (а.с.1т.1).
Оскільки із заявленої по майновій вимозі ціни позову 92 222,00 грн задоволено лише 10447,70 грн, що становить 11,33 %, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 343,07 грн судового збору, сплаченого в суді першої інстанції.
У зв`язку з тим, що апеляційну скаргу відповідача задоволено повністю, то позивачем відповідачу підлягає відшкодуванню 3630,60 грн сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги.
Згідно із ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, враховуючи наведене, а саме те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 343,07 грн, а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3630,60 грн, то із застосуванням вимог ч. 10 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача необхідно стягнути різницю у судових витратах, а саме 3288 грн, звільнивши відповідача від відшкодування судових витрат позивачу.
Заявлені позивачем до стягнення з відповідача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000 грн також не підлягають до задоволення повністю, у тому числі і з застосуванням пропорційності, з таких підстав.
З урахуванням вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано суду наступні документи: 1) копію договору про надання правової допомоги №02-01/2023 від 02.01.2023; 2) копію прайс-листа АО «Лігал Ассістанс»; 3) копію платіжної інструкції №0421280000 від 15.03.2024 про оплату послуг відповідно до договору №02-01/2023 від 02.01.2023 у сумі 68 000 грн.; 4) заявку на надання юридичної допомоги №362 від 01.03.2024; 5) витяг з акту №3 про надання юридичної допомоги від 08.03.2024 (а.с.46-50).
Разом з тим, представник позивача вказувала, що сума, яка сплачена відповідно до платіжної інструкції №0421280000 від 15.03.2024, є авансовим внеском. В подальшому оплату за надання послуг відповідно до договору, укладеного між АО «Лігал Ассістанс» та позивачем, буде здійснено додатково. 
Крім того, представник відповідача в апеляційній скарзі виклав заперечення щодо доведеності витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, та їх розміру. 
Таким чином, колегія суддів бере до уваги наведені представником відповідача обґрунтовані доводи щодо заперечень з приводу недоведеності понесених витрат ТОВ «Коллект Центр» саме у даній справі та вважає, що оскільки позивачем не надано конкретних доказів витрат на правову допомогу, що стосуються саме даної справи, а не в сукупності усіх отриманих послуг, наданих адвокатським об`єднанням товариству, то в задоволенні вимог у цій частині слід відмовити. 
Що ж до заявлених відповідачем ОСОБА_2 вимог про відшкодування йому витрат на правничу допомогу позивачем за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 14000 грн та апеляційної інстанції - 14000 грн , то з урахуванням часткового задоволення позову та задоволення апеляційної скарги, а також з огляду на заперечення іншої сторони щодо розміру відшкодування понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в частині співмірності зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та ціною позову, суд вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню в повній мірі.
Апеляційний суд, відповідно до вимог ст..137, 141 ЦПК України, вважає за можливе зменшити суму належних до стягнення з позивача витрат на правничу допомогу в користь відповідача.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що наведене не дає підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати повністю понесені позивачем витрати на правничу допомогу, а лише в сумі 8000 грн, які слід стягнути з відповідача.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
                                       П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 серпня 2024 року в даній справі змінити в частині розміру заборгованості та судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за кредитним договором № 0996328477 від 27 вересня 2019 року в сумі 10447 (десять тисяч чотириста сорок сім) гривень 70 коп., з яких: борг за тілом кредиту -7640 грн, борг за процентами - 2807,70 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» в користь ОСОБА_2 понесені судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в сумі 11288 (одинадцять тисяч двісті вісімдесят вісім) гривень, з яких: 3288 грн – за сплату судового збору та 8000 грн – за правову допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді