ПОСТАНОВА                                                     
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                 
 
27 листопада 2024 року
м. Київ
 
справа № 753/2030/21
провадження № 61-8995св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтайм капітал», ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович, державний реєстратор Київської філії комунального підприємства «Центр реєстрації», Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області Івашова Яна Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 червня 2022 року у складі судді Гусак О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Кирилюк Г. М., Немировської О. В.,

Короткий зміст позовних вимог
1.            У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» (далі - ТОВ «ФК «Фінтайм капітал»), ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит С. О., державний реєстратор Київської філії комунального підприємства «Центр реєстрації» Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області Івашова Я. О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С. І., про визнання недійсним договорів відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, скасування реєстрації права власності на квартиру та визнання недійсним договору купівлі-продажу. 
2.            Позов обґрунтовано тим, що 13 травня 2011 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Астра Банк» було укладено кредитний договір № 150104002111001, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 640 000 грн, а позичальник зобов`язувався повернути кредит у термін та в розмірах згідно з умовами кредитного договору, сплачувати проценти за користування кредитом та інші встановлені договором.
3.            На забезпечення виконання зобов`язань за указаним кредитним договором 13 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк» було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дудко Ю. А. за реєстровим № 1020, відповідно до умов якого іпотекодавець передала в іпотеку банку нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
4.            В подальшому ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було надіслано повідомлення, в якому зазначалося про те, що 27 березня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінтайм Капітал» було укладено договір № 353/К купівлі-продажу майнових прав, яким АТ «Дельта Банк» відступило шляхом продажу ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» майнові вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором, право вимоги за яким перейшло до АТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, укладеним 02  грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та АТ «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1533.
5.            У квітні 2018 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита С. О. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було отримано в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку» вимогу, у якій зазначалось, що між ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» та ОСОБА_2 29 березня 2018 року було укладений договір про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги № 2903/18, згідно з яким ОСОБА_2 придбала право вимоги за кредитним договором № 150104002111001 від 13 травня 2011 року та договіром про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 березня 2018 року, згідно з яким до ОСОБА_2 перейшло право вимоги за іпотечним договором від 13 травня 2011 року за реєстровим № 1020. В подальшому іпотекодержатель ОСОБА_2 звернула стягнення на предмет іпотеки шляхом отримання його у власність.
6.            19 вересня 2018 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 з ОСОБА_3 , який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. і внесено запис до Реєстру. 
7.            24 вересня 2018 року ОСОБА_3 направила поштою позивачу вимогу про її виселення, в якій повідомляється про її виселення з квартири АДРЕСА_2 .
8.            Позивач вважала, що оспорювані договори відступлення права вимоги містять ознаки договору факторингу, вказані правочини з відступлення права вимоги були укладені з порушенням вимог статті 1079 ЦК України, так як іпотекодержателем по договору іпотеки може бути лише банк або інша фінансова установа, яка має відповідну ліцензію, а не фізична особа. Позивач не визнає наявності вказаного у вимозі від 05 квітня 2018 року вих. №42/02-24 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита С.О. боргу в сумі 777 621,34 грн.
9.            Враховуючи вищевикладене позивачка просила суд:
визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 2903/18 від 29 березня 2018 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» та ОСОБА_2 ;
визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 березня 2018 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С. О.;
скасувати рішення від 24 травня 2018 року ОСОБА_5 державного реєстратора Київської Філії Комунального підприємства «Центр реєстрації» Містківської сільської ради Сватівського району Луганської область про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , станом на 24 травня 2018 року за ОСОБА_2 ;
визнати недійсним договір від 19 вересня 2018 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
визнати недійсним договір від 19 вересня 2018 року купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
10.         Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
11.         Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що договір про відступлення права вимоги від 29 березня 2018 року № 2903/18 є договором цесії, який не підпадає під ознаки договору факторингу, та не потребує наявності у ОСОБА_2 ліцензії на здійснення фінансових операцій або статусу суб`єкта підприємницької діяльності, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.
12.         Також місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування реєстрації права власності на квартиру та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, оскільки такі вимоги є неефективним способом захисту і не призведуть до відновлення прав позивача.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
13.         Постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення місцевого суду змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
14.         В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
15.         Змінюючи мотиви відмови у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, посилаючись, серед іншого, на висновок Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, виходив із того, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа, а тому висновки місцевого суду щодо правомірності правочину відступлення права вимоги є помилковими.
16.         Разом із тим, апеляційний суд зазначив, що останнім набувачем квартири з 10 листопада 2020 року є ОСОБА_6 , якого не було залучено до участі у справі.
17.         Апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки не є ефективним способом захисту, оскільки навіть у разі їх задоволення для відновлення прав позивача на спірне нерухоме майно позивачу необхідно вживати додаткових заходів судового втручання, адже відповідно до наявних у матеріалах справи даних останнім власником квартири є ОСОБА_6 , який не залучений до участі у справі. Таким чином, належним способом захисту прав позивача є вимога про витребування нерухомого майна з володіння останнього власника.
18.         Обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
19.         У червні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
20.         Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
21.         Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
22.         У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.
23.         Підставою касаційного оскарження заявниця зазначає застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 751/1715/17, від 30 липня 2020 року у справі № 670/23/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 760/15599/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 757/16507/15, від 07 квітня 2021 року у справі № 640/12313/19 від 06 жовтня 2021 року у справі № 754/11112/19, від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
24.         Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про те, що висновки суду першої інстанції про те, що оспорювані договори відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами не відповідають вимогам закону, проте всупереч вимогам статті 376 ЦПК України залишив рішення місцевого суду в силі в указаній частині.
25.         Заявниця вказує, що оспорюваний договір про відступлення прав за іпотечним договором вчинений сторонами вступереч вимогам закону, а тому підлягає визнанню недійсним.
26.         Зазначає, що рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, було прийнято державним реєстратором без дотримання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки приватний виконавець не передавав іпотекодавцю та боржнику заяви ОСОБА_2 про усунення порушень за кредитним договором протягом 31 дня, ОСОБА_2 також не направляла вказаних заяв. Зазначає, що іпотекодавець та боржник отримували вимоги від 05 квітня 2018 року лише за підписом приватного нотаріуса.
27.         Також судами не встановлено, які саме документи надавались державному реєстратору Київської філії комунального підприємства «Центр реєстрації» Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області Івашовій Я. О., яка внесла відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 .
28.         Заявник посилається на те, що рішенням у справі № 1240/2886/18 Луганського окружного адміністративного суду від14 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2019 року, було визнано недійсними установчі документи комунального підприємства «Центр реєстрації» Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області з моменту їх реєстрації.
29.         Вказаним судовим рішенням також встановлено, що приміщення, в якому зареєстрована Київська філія, не існує.
30.         Суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19 вересня 2018 року спірного майна, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки такий спосіб захисту прав не заборонено, оскільки цивільним законодавством передбачено правові наслідки недійсності правочину.
Відзиву на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
31.         13 травня 2011 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Астра Банк» було укладено кредитний договір № 150104002111001, відповідно до умов якого банк надавав позичальнику кредит у розмірі 640 000 грн, а позичальник зобов`язувався повернути кредит у термін та в розмірах згідно з умовами кредитного договору, сплачувати проценти за користування кредитом та інші встановлені договором платежі (а. с. 12-15, т. 1).
32.         На забезпечення виконання зобов`язань за указаним кредитним договором 13 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк» було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дудко Ю. А. за реєстровим №1020, відповідно до умов якого іпотекодавець передала в іпотеку банку нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 55-58, т. 1).
33.         02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1533. На підставі вказаного договору до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором від 13 травня 2011 року та за договором іпотеки, укладеним з ОСОБА_1 .
34.         27 березня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінтайм Капітал» було укладено договір № 353/К купівлі-продажу майнових прав на підставі Протоколу електронних торгів UA EA-2018-01-10-000336-а, за яким АТ «Дельта Банк» відступило шляхом продажу ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» майнові вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором, а також як іпотекодержателем передано ( відступлено) права вимоги новому іпотекодержателю за іпотечним договором від 13 травня 2011 року, що був укладений між ПАТ «Астра Банк» і ОСОБА_1 (а. с. 189, т. 1).
35.         29 березня 2018 року між ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги № 2903/18, згідно з яким ОСОБА_2 придбала право вимоги за кредитним договором № 150104002111001 від 13 травня 2011 року та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, згідно з яким до ОСОБА_2 перейшло право вимоги за іпотечним договором від 13 травня 2011 року за реєстровим № 1020 (а. с. 51-54, т.1).
36.         05 квітня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С. О. на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було надіслано в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку» вимогу про повернення загальної суми боргу в розмірі 777 621,34 грн, оскільки між ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» та ОСОБА_2 29 березня 2018 року був укладений договір про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги № 2903/18, згідно з яким ОСОБА_2 придбала право вимоги за кредитним договором № 150104002111001 від 13 травня 2011 року, та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 березня 2018 року, згідно з яким до ОСОБА_2 перейшло право вимоги за іпотечним договором від 13 травня 2011 року за реєстровим № 1020.
37.         Також ОСОБА_1 було повідомлено, що у випадку несвоєчасного виконання цієї вимоги ОСОБА_2 буде змушена розпочати процедуру примусового стягнення заборгованості шляхом прийняття у свою власність предмета іпотеки (а. с. 18-19, т. 1).
38.         24 травня 2018 року державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства «Центр реєстрації» Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області Івашовою Я. О. право власності на квартиру АДРЕСА_3 було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 29 березня 2018 року за реєстровим № 664, іпотечного договору від 13 травня 2011 року за реєстровим № 1020 та договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором від  27 березня 2018 року за реєстровим № 615.
39.         19 вересня 2018 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 з ОСОБА_3 , який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. і внесено відповідний запис до реєстру (а. с. 182, т. 1).
40.         22 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. за реєстровим № 835, відповідно до якого ОСОБА_3 передала в іпотеку ОСОБА_6 на забезпечення договору позики від 21 жовтня 2020 року в сумі 600 000 грн, квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 23, т. 1).
41.         Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року було відкрито провадження у справі № 753/877/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів.
42.         Відповідно до вказаної ухвали ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки від 22 жовтня 2020 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 10  листопада 2020 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані договори укладені відповідачами незважаючи на оскарження позивачем ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року про залишення позову без розгляду та скасування заходів забезпечення позову у справі № 753/21589/18 шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно.
Позиція Верховного Суду
43.         Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
44.         Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
45.         Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
46.         Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
47.         Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо договорів відступлення права вимоги
48.         За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
49.         За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
50.         Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку
51.         Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
52.         Згідно з пунктом першим частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
53.         Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
54.         За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
55.         Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
56.         Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
57.         За частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
58.         Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.
59.         За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
60.         Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частини перша та друга статті 203 ЦК України).
61.         Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала правовий висновок щодо критеріїв розмежування договору факторингу та договору відступлення права вимоги (цесії).
62.         Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
63.         Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
64.         За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.
65.         У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
66.         Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III.
67.         Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
68.         Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг,                                  від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
69.         Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в справі  № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені в статті 6 Закону № 2664-III.
70.         Крім того, в постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-III умови; 5) мета договору полягає в наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
71.         За договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).
72.         Така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена в твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
73.         Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.
74.         Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
75.         Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує в собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
76.         Правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження                             № 12-97гс18, пункт 106).
77.         Водночас, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.
78.         Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду                                   від 08 серпня 2023 року в справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).
79.         У постанові від 08 листопада 2023 року в справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) Велика Палата Верховного Суду вкотре наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа в будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, в тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань. 
80.         Однак Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2023 року в справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) виснувала про відсутність підстав для відступу від своїх висновків у постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває в процедурі ліквідації.
81.         У постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ за умови, що попередній кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників.
82.         У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду також зазначено, що відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама собою (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.
83.         Зміст зобов'язання, в якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.
84.         З матеріалів справи вбачається, що27 березня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» в особі ОСОБА_7 на підставі довіреності, виданої уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк», та ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» укладено договір відступлення за іпотечним договором, укладеним між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 . Предметом іпотечного договору є спірне нерухоме майно (т. 1, а. с. 189).
85.         В подальшому 29 березня 2018 року між ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги № 2903/18, згідно з яким ОСОБА_2 придбала право вимоги за кредитним договором № 150104002111001 від 13 травня 2011 року та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, згідно з яким до ОСОБА_2 перейшло право вимоги за іпотечним договором від 13 травня 2011 року за реєстровим № 1020 (а. с. 51-54, т.1).
86.         Як визначено Великою Палатою Верховного Суду, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь фізичних осіб можливе лише за однієї умови, а саме, якщо первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій з метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників.
87.         Разом з тим, за обставинами цієї справи ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» не перебувало у процедурі ліквідації, а тому воно не мало підстав для відступлення права вимоги за кредитним договором на користь ОСОБА_2 .
88.         Отже, висновки апеляційного суду в частині вказаних позовних вимог є обґрунтованими, оскільки укладені договори відступлення права вимоги суперечать положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України.
89.         Схожі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 164/2093/19.
Щодо решти позовних вимог
90.         Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що остання недійсність договорів відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами вважала однією з підстав для скасування державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_2 , а також визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
91.         Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11  вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження                             № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) та інші).
92.         Судовий захист повинен бути повним і відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в пункті 63 постанови від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18 та пункті 50 постанови від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19.
93.         У пунктах 29-30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року вказано, що «Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Позивач із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив.
Як зазначено вище, для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири кінцевому набувачеві. Тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні зазначених вимог є правильними, але з інших мотивів, ніж ті, що навели суди.
94.         Обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.
95.         Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що вимоги позивачки про скасування рішення державного реєстратора та про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не є належним способом захисту права власності позивача на спірну квартиру, оскільки якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна.
96.         Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 є власником спірної квартири, який не залучений до участі у справі.
97.         Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 204/1482/20, провадження № 61-5845св22).
98.         Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_6 є власником спірної квартири, який не був залучений до участі у справі, тому незалучення останнього до участі у справі є також самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
99.         У зв`язку із тим, що належним способом захисту у вказаній справі, з урахуванням встановлених судами фактичних обставин, є вимога про витребування нерухомого майна з володіння останнього власника, а саме ОСОБА_6 , який не залучений до участі у справі, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги заявника, оскільки вони не спростовують правильність висновків апеляційного суду.
100.      Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
101.          Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
102.          Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.            Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.            Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                             О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович