ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2024 року                                 
м. Харків 
справа № 953/3587/21
провадження № 22-ц/818/2509/24
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 , Харківська міська рада, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2024 року у складі судді Зуб Г.А.,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_3 який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати розпорядження Управління комунального майна та приватизації ХМР від 19.05.2003 №546; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №№1-:-21 в літ. «А-4» загальною площею 417,8 кв.м. в буд. АДРЕСА_1 , укладеного 27.05.2003 року між ХМР та ТОВ «Машстрой», та свідоцтво про право власності №2551-В-С від 18.07.2003 року; та витребувати від ОСОБА_2 на користь власників квартир та нежитлових приміщень в буд. АДРЕСА_1 вказані нежитлові приміщення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до розпорядження Управління комунального майна та приватизації ХМР від 19.05.2003 №546 між ХМР та ТОВ «Машстрой» 27.05.2003 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №№1-:-21 в літ. «А-4», загальною площею 417,8 кв.м. в буд. АДРЕСА_1 , та 18.07.2003 видано свідоцтво про право власності №2551-В-С з посиланням на ЗУ «Про приватизацію державного майна» та ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію). Проте, буд. АДРЕСА_1 є багатоквартирним житловим будинком, а вказані нежитлові приміщення є допоміжними приміщеннями цього будинку, так як в них розташовані інженерні комунікації для його обслуговування та експлуатації, і відповідно вказані нежитлові приміщення є об`єктом права сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку, а тому вони не підлягали окремій приватизації і не могли бути відчужені ХМР на користь ТОВ «Машстрой». В подальшому вказані приміщення були ідентифіковані як приміщення цокольного поверху №№ НОМЕР_1 -:-21 в літ. «А-4», загальною площею 417,8 кв.м. в буд. АДРЕСА_1 , та їх власником на даний час є відповідач ОСОБА_2 . За вказаних обставин, позивач як співвласник багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 змушена звернутись до суду з вказаним позовом.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивачка не довела факт набуття нею права спільної сумісної власності на нежитлові приміщення з огляду на те, що вказані приміщення не відносились до допоміжних приміщень будинку на момент придбання нею квартири у спірному будинку, та звернення до суду з позовом в інтересах інших співвласників будинку суперечить ст. 2 ЦПК України. Також, не наведено у позові і підстав для витребування спірного майна у добросовісного набувача ОСОБА_2 , що придбав його за відплатним договором. 
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_3  який діє в інтересах  ОСОБА_1  подавапеляційну скаргу. Просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду про те, що спірні приміщення не перебували у користуванні мешканців будинку не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки саме неправомірне перебування спірних приміщень у володінні та користуванні територіальної громади та суб`єктів господарювання, а не в спільній власності мешканців багатоквартирного будинку є підставою заявлених позовних вимог. Також апелянт посилається на необхідність проведення повторної комісійної судової експертизи для виключення розбіжностей в доказах які містяться в матеріалах справи. 
Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частин. 

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи позивачу по справі на праві спільної часткової власності належить квартира, загальною площею 93 кв.м., житловою площею 66,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (частка власності – ) на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2017.
У будинку АДРЕСА_1 знаходяться нежитлові приміщення цокольного поверху №№ НОМЕР_1 -:-21, загальною площею 417,8 кв.м. в літ. «А-4» , що перебували у комунальній власності територіальної громади м. Харкова в особі ХМР на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.04.2003 виданого Виконавчим комітетом ХМР та зареєстрованого КП «ХМБТІ» 24.04.2003 за реєстр. №846987 згідно «Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно» виданого КП «ХМБТІ» за №437311 від 24.04.2003, та були передані в оренду ТОВ «Машстрой». Вказані приміщення підвалу обліковувались як нежитлові з 1993 року, та первинна інвентаризація житлового будинку літ. «А-4» за вказаною адресою проведена 14.12.1951.
Розпорядженням Управління комунального майна та приватизації від 19.05.2003 №546 «Про укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ТОВ «Машстрой», відділу перетворення форм власності необхідно було в строк по 14.09.2003 підготувати та подати на підпис договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 417,8 кв.м., що укладається з ТОВ «Машстрой», та після укладення договору здійснити дії щодо прийому-передачі спірного майна.
В подальшому, 27.05.2003 між територіальної громадою м. Харкова в особі ХМР Харківської області та ТОВ «Машстрой» укладено договір №23951-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ТОВ «Машстрой», та підставі чого останньому видано свідоцтво № НОМЕР_2 про право власності на спірні нежитлові приміщення.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 12.10.2020, спірні нежитлові приміщення належать на праві власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2005 посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_4 за реєстр. №625, та перебувають в іпотеці ХОД «Райффайзен Банк Аваль».
Відповідно до наданого до суду висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №24126 за цивільною справою №640/14276/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 виготовленого ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 06.06.2019, нежитлові приміщення №№1-20 в літ. «А-4», загальною площею 416,7 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 не відносяться до допоміжних приміщень, що призначені для забезпечення експлуатації й обслуговування житлового будинку. Наданий до суду висновок експерта не спростований відповідачем, та у суду відсутні правові підстави для відхилення судом експертного висновку.
Натомість, стороною позивача надано до суду висновок експерта №2-1151.23 від 05.06.2023 виготовленого за замовленням позивача судовим експертом Кріві К.В., відповідно до якого приміщення №№ НОМЕР_3 є допоміжними приміщеннями будинку АДРЕСА_1 , які призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Визначити чи є інші приміщення цокольного поверху в літ. «А-4» в будинку АДРЕСА_1 , зокрема приміщення №№1,2,3,5,8, 12021 допоміжними, які призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку не надається можливим. 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійснені.
Згідно з частиною першою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у домовленістю між ними.здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання та елементів зовнішнього благоустрою.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада         2011 року № 14-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року                 № 4-рп/2004у справі за конституційним зверненням ОСОБА_9 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
1 липня 2015 року набули чинності Закон України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", яким також внесені зміни до Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази стоврення ОСББ  співвласниками будинку  АДРЕСА_1 .
Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати   від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він   є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Підставою для звернення до суду з вказаним позовом стало порушення прав позивача на користування спірними приміщеннями як співвласниці квартири у багатоквартирному будинку. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/19 та від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) та інші).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19), від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21) (пункт 148)).
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
У справі, що переглядається , ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №№1-:-21 в літ. «А-4» загальною площею 417,8 кв.м. в буд. АДРЕСА_1 , укладеного 27.05.2003 року між ХМР та ТОВ «Машстрой» та свідоцтво про право власності №2551-В-С від 18.07.2003 року, витребувати від ОСОБА_2 на користь власників квартир та нежитлових приміщень в буд. АДРЕСА_1 вказані нежитлові приміщення. Також просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно.
Судова колегія звертає увагу на те, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником (співвласником) майна, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування положень статей 387 та 388 ЦК України, є неефективними.
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/18 (провадження № 14-208цс18).
Власник, з дотриманням вимог статей 387 та 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
При цьому для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення, за умови його невідповідності закону не призведе до правових наслідків, на які воно спрямоване.
Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18), 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 04 вересня 2024 року 640/10320/17 (провадження № 61-3022св24).
Отже, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21), якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач пред`явила цей позов, обравши неефективний спосіб захисту своїх прав, оскільки заявлені позовні вимоги про визнання недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №№1-:-21 в літ. «А-4» загальною площею 417,8 кв.м. в буд. АДРЕСА_1 , укладеного 27.05.2003 року між ХМР та ТОВ «Машстрой» та свідоцтво про право власності №2551-В-С від 18.07.2003 року не призведуть до відновлення її прав. Указане є самостійною підставою для відмови в позові.
Разом з тим, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не надала відповідних доказів існування у неї права діяти в інтересах інших співвласників будинку, до спільних правовомочностей яких належить право вимоги про витребування спірних нежитлових приміщень. Тому у задоволені прозову ОСОБА_1 про витребування майна на її та інших співвласників користь належить відмовити. 
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні у мотивувальній частині. У задоволені позову належить відмовити з мотивів викладених в цій постанові.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено перерозподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375, 382 - 384 ЦПК України, суд –
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2024 року змінити, викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 03 жовтня 2024 р.

Головуючий                                                         О. Ю. Тичкова

Судді                                                                        О.В. Маміна

                Н.П. Пилипчук