ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

06 грудня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 733/2034/23
Головуючий у першій інстанції – Овчарик В. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1449/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
із секретарем – Піцан В.М., 
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , фізична особа – підприємець ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2024 року (місце ухвалення – м. Ічня, дата складення повного тексту судового рішення – 19.08.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фізичної особи – підприємця ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди,
                                  В С Т А Н О В И В :
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , фізичної особи – підприємця ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди. 
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на початку серпня 2023 року йому стало відомо про те, що в художньо-біографічному виданні «Дорогою долі», виданому протягом червня-липня 2023 року, була розповсюджена інформація про нього, яка не відповідає дійсності, носить зневажливий характер та посягає на його честь, гідність та ділову репутацію.
Зазначає, що автором даного твору є ОСОБА_2 , засновником друкованого засобу масової інформації – ФОП ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 є особою, яка є джерелом інформації. 
За доводами позову, у даному виданні на сторінці 134 під час перебування ОСОБА_1 на посаді голови Ічнянської РДА було охарактеризовано негативно, а саме: «Але він не був здатний зробити щось корисне для району, до того ж ще й спиртним зловживав. З часом це побачили розумні люди як в районі, так і в області, й він був звільнений». Вважає твердження авторки про те, що позивач зловживав спиртними напоями є наклепом, а не оціночним судженням, оскільки він у лікаря-нарколога на обліку не перебуває, до адміністративної відповідальності за появу у громадських місцях та керування транспортними засобами у нетверезому стані не притягувався, спиртних напоїв з відповідачами не вживав.
Як вказує позивач, оскільки на даний час він не є публічною особою, тому не може піддаватися гострій або сильній критиці у засобах масової інформації з приводу виконання своїх службових обов`язків. 
Посилаючись на положення ст. 32, 68 Конституції України, ст. 16, 91, 94, 201, 277 ЦК України, ОСОБА_1 у позові просить:
визнати поширену інформацію в художньо-біографічному нарисі «Дорогою долі» (автор – ОСОБА_5 ) на сторінці № 134 такого змісту: «Але він був здатний зробити  щось корисне для району, до того ж ще й спиртним зловживав. З часом це побачили розумні люди як в районі, так і в області, й він був звільнений», недостовірною;
зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію у спосіб, наближений до способу поширення, опублікувавши його в іншому виданні або газеті спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті і тим самим шрифтом, що й спростоване повідомлення: у газеті – не пізніше місяця з дня набрання рішення законної сили, в інших періодичних виданнях – у запланованому найближчому випуску;
художньо-біографічний нарис авторки ОСОБА_2 «Дорогою долі» загальним тиражем 200 примірників, виданий у 2023 році, вилучити;
стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3   на його користь моральну шкоду у сумі 50000 грн з кожного, а всього – 150000 грн.
Рішенням Ічнянського районного суду від 15.08.2024 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недостовірною та такою, що принижує честь та гідність ОСОБА_1 інформацію, поширену ОСОБА_2 в художньо-біографічному нарисі «Дорогою долі» на сторінці 134 про те, що ОСОБА_1 «зловживав спиртним».
Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом опублікування тексту резолютивної частини цього судового рішення у будь-якому засобі масової інформації не пізніше місяця з дня набрання рішення законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 7000 гривень 00 коп.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що інформація, поширена у художньо-біографічному нарисі «Дорогою долі» на сторінці 134 про те, що ОСОБА_1 «зловживав спиртним» є такою, що констатує безпосередній факт зловживання останнім спиртними, тобто є фактичним твердженням та не може бути оціночним судженням, проте інформація поширена у художньо-біографічному нарисі «Дорогою долі» на сторінці 134, а саме: «Але він не був здатний зробити щось корисне для району. З часом це побачили розумні люди як в районі, так і в області, й він був звільнений» є оціночним судженням, оскільки такі висловлювання є алегоричним, які не містять фактичних даних та не можуть бути витлумачені як такі, що містять будь-які фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів.
Також за висновком суду, у зазначеному нарисі описувалися події, які стосувалися ОСОБА_1 , коли він обіймав посаду в державному органі, а тому він підлягав ретельному громадському контролю і потенційно зазнав гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він виконував свої обов`язки, у зв`язку з чим суд відхилив твердження позивача, що він вже не є публічною особою та не може піддаватися гострій критиці, у зв`язку з чим зазначена інформація не є такою, що носить стверджувальний характер, а носить характер оціночних суджень і є ні чим іншим, як суб`єктивною думкою автора спірної інформації.
Що стосується вимог ОСОБА_1 у частині вилучення 200 примірників художньо-біографічного нарису ОСОБА_2 «Дорогою долі», суд зазначив, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не передбачений такий спосіб захисту, як вилучення примірників книг автора.
Зважаючи на доведеність, що частина поширеної інформації у художньо-біографічному нарисі «Дорогою долі» порушує особисті немайнові права позивача, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам та діловій репутації, тому, суд, враховуючи вимоги розумності та справедливості, вік відповідачки, спосіб поширення нею інформації, а саме не для широкого колу читачів, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 7 000 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись з апеляційними скаргами.
В апеляційній представник ОСОБА_2 – адвокат Чередніченко О.М. просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині: визнання недостовірною та такою, що принижує честь та гідність ОСОБА_1 інформацію, поширену ОСОБА_2 в художньо-біографічному нарисі «Дорогою долі» на сторінці 134 про те, що ОСОБА_1 «зловживав спиртним»; зобов`язання ОСОБА_2 спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом опублікування тексту резолютивної частини цього судового рішення у будь-якому засобі масової інформації не пізніше місяця з дня набрання рішення законної сили; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 7000,00грн.; а в іншій частині рішення суду залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення суду в частині задоволених вимог є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права.
Вказує, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що у зазначеному вище нарисі описувалися події, які стосувалися ОСОБА_1 , коли він обіймав посаду в державному органі, а тому він підлягав ретельному громадському контролю і потенційно зазнав гострої та сильної громадської критики, проте судом не було враховано, що визнавши, що наведена інформація стосувалася періоду, коли позивач перебував на посаді голови Ічнянської районної державної адміністрації, отже відповідно він міг зазнавати більш гострої та сильної громадської критики, тому оскільки наведена у нарисі інформація стосувалася позивача як публічної особи на момент виконання ним повноважень державного службовця, то позивач свідомо був відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку активістів так і пересічних громадян.
Тому наголошує, що враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація стосувалася його при здійсненні ним посадових обов`язків як публічної особи, та мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики як під час так виконання посадових обов`язків, так і після звільнення з державної служби, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб і така інформація не виходить за межі допустимої критики відносно нього, як публічної особи.
Заявник не погоджується з висновком суду про те, що інформація «зловживав спиртним» констатує безпосередній факт зловживання останнім спиртними, тобто є фактичним твердженням та не може бути оціночним судженням, оскільки викладена інформація відносно позивача «зловживав спиртним», не є такою, що порушує його права, зокрема честь, гідність та ділову репутацію, оскільки викладена не у формі фактичних тверджень, а оціночних суджень з застосуванням мовних засобів.
Посилається також, що незрозуміло яким чином можливо встановити факт «зловживання спиртним» та його довести чи спростувати, а вимога доводити правдивість критичного висловлювання, оціночного судження є неможливою для виконання тому вважає, що висновок суду про те, що інформація «зловживав спиртним» є фактичним твердженням та не може бути оціночним судженням, є необґрунтованим.
Також за доводами скарги, суд першої інстанції залишив поза увагою, що у випадку, якщо позивач вважає, що оціночні судження принижують його особисті немайнові права, він вправі скористатися правом на відповідь з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, що передбачено положеннями ч. 1 ст. 277 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», у зв`язку з чим вважає, що позивач обрав неправильний спосіб захисту, якщо він вважає, що оціночними судженнями порушили його особисті немайнові права. Позивач має право за таких обставин скористатись правом на відповідь.
Крім того, заявник не погоджується і з висновком суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено завдання моральної шкоди належними та допустимими доказами, а також її грошовий еквівалент, окрім голослівних тверджень про завдання такої.
Зазначає, що оскільки поширена інформація не є фактичним твердженням, а виключно оціночним судженням, критичним висловлюванням та суб`єктивною думкою, тому така інформація не підлягає визнанню недійсною та спростуванню, тому у суду були відсутні підстави як для частково задоволення позову в частині визнання інформації недостовірною так і для стягнення моральної шкоди.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Карапиш Б.В. просить скасувати рішення Ічнянського районного суду від 15.08.2024 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування посилається на те, що рішення судом ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.
За доводами скарги, суд першої інстанції визнав недостовірною лише частину поширеної інформації, ігноруючи інші фактичні твердження, які також завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача, що суттєво звужує обсяг захисту прав ОСОБА_1 та підриває принцип справедливості, оскільки кожне недостовірне твердження має бути спростоване, що не було належним чином враховано судом.
Заявник вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом, є мізерним та принизливим, особливо зважаючи на масштаби завданої шкоди репутації ОСОБА_1 , оскільки, щонайменше, сотні людей можуть бути обізнані про випадок дифамації стосовно позивача, а такий розмір компенсації не відповідає принципам справедливості та не відновлює порушені права ОСОБА_1 .
Також заявник посилається, що суд першої інстанції не врахував усіх обставин справи та порушив принципи справедливого розгляду та доступу до суду, оскільки представник позивача Карапиш Б.В., який долучився до справи на стадії розгляду по суті, не зміг забезпечити належну доказову базу та належну правничу допомогу у зв`язку з відмовою суду у задоволенні клопотання про витребування доказів та виклик свідків. Вважає, що такі дії суду порушили право на ефективний захист та рівність сторін у процесі, враховуючи, що з метою вирішення спору ураховуючи всі принципи цивільного процесу виникає потреба у встановленні нових обставин та дослідженні нових доказів, які були обгрунтовано викладені у клопотанні адвоката Карапиша Б.В. 
Крім того, за доводами скарги, існує можливий конфлікт інтересів між суддею ОСОБА_6 та адвокатом Рудніком А.М., оскільки стало відомо, що зазначений адвокат перебував на посаді помічника судді, який є головуючим у справі і судом не було попереджено про можливий конфлікт інтересів під час розгляду справи, у зв`язку з чим існують сумніви у всебічному, справедливому розгляді справи та неупередженості судді.
За доводами скарги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в тій частині позовних вимог, що вислів у художньо-біографічному нарисі «Дорогою долі» (автор ОСОБА_2 ) «з часом це побачили розумні люди як в районі так і в області й він був звільнений» є оціночним судженням, а не фактичним твердженням, оскільки даний вислів є продовженням твердження, «але він не був здатний зробити щось корисне для району до того ж ще й спиртними зловживав.» та вказує на те, що у зв`язку зі зловживанням спиртними напоями та бездіяльністю позивач був звільнений із займаної посади, а це є фактичними твердженнями, які потребують доказування.
Як вказує заявник, відповідно до заяви про звільнення та запису в трудовій книжці, які надані суду позивач був звільнений за власним бажанням з посади голови Ічнянської районної державної адміністрації Чернігівської області Указом Президента України і за період головування позивача, в сфері сільського господарства та виробництва район досяг високих показників, за що ОСОБА_1 неодноразово нагороджувався відзнаками. А тому вважає, що такий вислів є не оціночним судженням, а фактичним твердженням, що підтверджується доказами з матеріалів справи та відсутністю запису про звільнення за ч. 1 п.7 ст.40 КЗпП (поява на роботі у нетверезому стані) у трудовій книжці ОСОБА_1 .
Крім того, як вказує заявник, поширена відповідачами інформація містить саме стверджувальні вислови, що вказують на вчинення позивачем негативних дій, які принижують та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку з точки зору дотримання норм моралі та закону (зловживання спиртними напоями та невиконання службових обов`язків), а оскільки вказана недостовірна інформація містить звинувачення в порушенні позивачем загальноприйнятих правил поведінки, моралі та закону вона є такою, що порушує особисті немайнові права позивача.
Зазначає, що необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 є неналежним відповідачем по справі, взявши за основу відзив відповідачки ОСОБА_2 , і враховуючи зазначений відзив фактично авторами нарису, який є предметом спору, є як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_4 , оскільки в ній висвітлені спогади обох відповідачів.
Також посилається, що поза увагою суду залишилась позовна вимога щодо вилучення художньо-біографічного нарису авторки ОСОБА_7 «Дорогою долі», попри практику ЄСПЛ щодо вилучення тиражу об`єктів, що принижують честь та гідність (справа "Хендійсайд проти Сполученого Королівства " (маленька червона книжка)).
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Чередніченко О.М. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Ічнянського районного суду від 15.08.2024 – без змін. В обґрунтування посилається, що суд першої інстанції дійшов до правильних висновків, що наведена в нарисі інформація на сторінці № 134, а саме: «Але він не був здатний зробити щось корисне для району... З часом це побачили розумні люди як в районі, так і в області, й він був звільнений», стосувалася періоду діяльності позивача, як публічної особи, викладена у формі оціночних суджень. Тому суд достовірно встановив і сторони визнали факт, що наведена в нарисі інформація щодо позивача ОСОБА_1 , стосувалася періоду, коли позивач виконував функції посадовця державного органу, а саме був головою Ічнянської районної державної адміністрації, а відповідно являвся публічною особою, у зв`язку з чим позивач був відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку активістів так і пересічних громадян, і потенційно він може зазнавати більш гострої та сильної громадської критики. Вказує, що наведена в нарисі інформація в оскаржуваній позивачем частині - це особисте судження автора ОСОБА_2 щодо діяльності позивача як публічної особи з застосуванням мовних засобів та без конкретизації будь-яких фактів. Як зазначає заявник, якщо позивач вважає, що оціночні судження принижують його особисті немайнові права, він вправі скористатися правом на відповідь з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, що передбачено положеннями ч.1 ст.277 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію». Заявник вважає необґрунтованими доводами скарги ОСОБА_1 в частині визначення розміру моральної шкоди та вважає, що всі доводи позивача щодо завдання йому моральної шкоди, викладені одним абзацем, який не містить жодних обгрунтувань її завдання та підтверджень цьому, а також не містить жодних обгрунтувань щодо розміру її грошового еквівалента. Також за доводами відзиву, вступ нового представника і вироблення ним нової правової позиції, не є поважними причинами, які б підтверджували неможливість позивача заявити клопотання про витребування доказів та виклик свідків на доведення наведених в позові обставин у встановлений законом строк, а крім того, заявлені клопотання були оформлені з порушенням вимог ст. 84, 91 ЦПК України. Заявник вважає необґрунтованими посилання в апеляційній скарзі на можливий конфлікт інтересів між суддею ОСОБА_6 та адвокатом Рудніком А.М., оскільки такі твердження нічим не обґрунтовані, клопотання про відвід судді у встановлений законом строк з обґрунтуванням обставин заявлено не було. Заявник не погоджується з доводами скарги про необґрунтованість висновку суду про те, що ОСОБА_8 є неналежним відповідачем у справі, оскільки під час розгляду справи судом було достовірно встановлено, що текст нарису, який надрукований курсивом є спогадами, розповідями відповідача ОСОБА_4 та інших осіб, а текст нарису, який надрукований звичайним шрифтом - це власні думки та спогади авторки нарису відповідача ОСОБА_2 . Наведена в нарисі інформація щодо позивача, надрукована звичайним шрифтом і є викладенням власних думок та спогадів авторки нарису відповідача ОСОБА_2 .
Поданий фізичною особою – підприємцем ОСОБА_3 відзив (а.с. 24-27 т. 2) апеляційним судом до уваги не приймається, враховуючи відсутність доказів його направлення іншим учасникам справи всупереч положенням ч. 2 ст. 360 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи  подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційних скарг, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції  не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом по справі встановлено, що під авторством відповідачки ОСОБА_2 був виданий художньо-біографічний нарис «Дорогою долі», виготівником якого був ФОП ОСОБА_3 (а.с. 13-17 т. 1).
В обгрунтування позову позивач посилається, що інформація наведена авторкою ОСОБА_2 зі спогадів «… бізнесмена ОСОБА_9 …» на сторінці 134 вказаного художньо-біографічного нарису, а саме «Але він не був здатний зробити щось корисне для району, до того ж ще й спиртним зловживав. З часом це побачили розумні люди як в районі, так і в області, й він був звільнений», стосується позивача та є недостовірною, відповідальність за яку повинні нести відповідачі ОСОБА_2 - як автор нарису, ОСОБА_4 - якого зазначені спогади в цьому нарисі та ФОП ОСОБА_3 - як поширювач вказаної інформації через друкований засіб масової інформації.
Згідно інформації з КНП Срібнянська центральна лікарня і згідно відповіді, ОСОБА_1 у лікаря-нарколога на обліку не перебуває (а.с. 114 т. 1), та з Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області, відповідно до якої відсутні відомості, які б підтверджували факт притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за перебування у нетверезому стані в громадських місцях та при керуванні транспортними засобами (а.с. 163 т. 1).
При зверненні до суду ОСОБА_1 у позові посилався на положення ст. 32, 68 Конституції України, ст. 16, 91, 94, 201, 277 ЦК України, Закон України «Про друковані засоби масової інформації (пресу)», Закон України «Про авторське право і суміжні права», постанову Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності  і честі фізичної особи, а також ділової репутації  фізичної і юридичної особи», вважаючи викладену інформацію в художньо-біографічному нарисі «Дорогою долі», автором якого є ОСОБА_2 такою, що порушує права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що інформація поширена у художньо-біографічному нарисі «Дорогою долі» на сторінці 134 про те, що ОСОБА_1 «зловживав спиртним» є такою, що констатує безпосередній факт зловживання останнім спиртними, тобто є фактичним твердженням та не може бути оціночним судженням, проте інформація поширена у художньо-біографічному нарисі «Дорогою долі» на сторінці 134, а саме «Але він не був здатний зробити щось корисне для району. З часом це побачили розумні люди як в районі, так і в області, й він був звільнений» є оціночним судженням, оскільки такі висловлювання є алегоричним, які не містять фактичних даних та не можуть бути витлумачені як такі, що містять будь-які фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів.
Також за висновком суду, у зазначеному нарисі описувалися події, які стосувалися ОСОБА_1 , коли він обіймав посаду в державному органі, а тому він підлягав ретельному громадському контролю і потенційно зазнав гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він виконував свої обов`язки, у зв`язку з чим суд відхилив твердження позивача, що він вже не є публічною особою та не може піддаватися гострій критиці, у зв`язку з чим зазначена інформація не є такою, що носить стверджувальний характер, а носить характер оціночних суджень і є ні чим іншим, як суб`єктивною думкою автора спірної інформації.
Що стосується вимог ОСОБА_1 у частині вилучення 200 примірників художньо-біографічного нарису ОСОБА_2 «Дорогою долі», суд зазначив, що то такі задоволенню не підлягають, оскільки Постановою Пленуму не передбачений такий спосіб захисту як вилучення примірників книг автора.
Зважаючи на доведеність, що частина поширеної інформації у художньо-біографічному нарисі «Дорогою долі» порушує особисті немайнові права позивача, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам та діловій репутації, тому, суд, враховуючи вимоги розумності та справедливості, вік відповідачки, спосіб поширення нею інформації, а саме не для широкого колу читачів, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 7 000 грн.
З висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди та в частині не задоволених вимог про захист честі, гідності, ділової репутації погоджується суд апеляційної інстанції, враховуючи наступне.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності.
У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
У статтях 28, 68 Конституції України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність.
Разом з тим у статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Враховуючи наведене, беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року        № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи,                       а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.
Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.
Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання  мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.
Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує, що в оскаржуваній частині, а саме щодо не задоволених вимог позивача,  доводи скарги не спростовують правильності висновків суду, враховуючи наступне.
Суд апеляційної інстанції погоджується з правильним висновком суду першої інстанції, що у спірному нарисі описувалися події, які стосувалися ОСОБА_1 , коли він обіймав посаду в державному органі, а тому він підлягав ретельному громадському контролю і потенційно зазнав гострої та сильної громадської критики, оскільки позивач, обіймаючи посаду голови Ічнянської районної державної адміністрації автоматично обмежив своє право на приватність життя та набув статусу публічної особи, а інформація, викладена відповідачем у художньо-біографічному виданні, стосується позивача не як приватної, а як публічної особи, його ділових якостей і не виходить за межі допустимої критики відносно нього, як публічної особи саме під час перебування позивача на посаді голови Ічнянської районної державної адміністрації. Зазначені висновки не спростовані доводами апеляційної скарги та узгоджуються з матеріалами справи.
Необгрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції принципу справедливого розгляду та доступу до суду через відмову суду у задоволенні клопотання про витребування доказів адвоката Карапиш Б.В., оскільки вступ у справу адвоката Карапиш Б.В. відбувся після закриття підготовчого провадження у справі та початку розгляду справи по суті після дослідження судом письмових доказів у справі, тому суд першої інстанції у порядку встановленому ЦПК України не зобов`язаний розпочинати розгляд справи спочатку.
Не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції і доводи скарги про наявність можливого конфлікту інтересів між суддею Овчарик В.М. та ОСОБА_10 , у зв`язку з чим існують сумніви в неупередженості судді та адвоката, врховуючи, що позивач не був позбавлений можливості скористатись правом на заявлення відводу судді у порядку, встановленому ЦПК України, у зв`язку з конфліктом інтересів. Також, апеляційний суд враховує, що позивач під час розгляду спави судом першої інстанції скористався правом змінити адвоката Рудніка А.М. на іншого адвоката – Карапиш Б.В.
Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 є неналежним відповідачем у справі, оскільки текст нарису, надрукований курсивом, є спогадами ОСОБА_4 та інших осіб, а текст спірного допису надрукований звичайним шрифтом, що є власними думками та спогадами авторки ОСОБА_2 , що було підтверджено в судовому засіданні самою відповідачкою ОСОБА_2 .
Тобто, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 правильних висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині не спростовують, зводяться до непогодження з рішенням суду першої інстанції, з посиланням на обставини, зазначені в позові, якими позивач обґрунтовував наявність підстав для задоволення позовнимх вимог та які були предметом розгляду судом першої інстанції, та докази, як оцінені судом відповідно до ст. 89 ЦПК України.
Разом з тим,  суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суду слід розрізняти факти, негативну інформацію та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень та негативної інформації не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу  не можливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про те, що інформація поширена у художньо-біографічному нарисі «Дорогою долі» на сторінці 134 про те, що ОСОБА_1 «зловживав спиртним» є такою, що констатує безпосередній факт зловживання останнім спиртними, тобто є фактичним твердженням та не може бути оціночним судженням, не відповідає встановленим обставинам справи, оскільки інформація «зловживає спиртним», є думкою, яка висловлена в негативній, образливій формі.  
З урахуванням обставин справи та контексту всієї поширеної інформації щодо позивача, поширена інформація не містила безспірних тверджень про достовірні факти, а ґрунтувалася на інформації, що містила думки, оціночні судження і стосувалася критики особи та дій позивача.
При цьому не можуть бути спростовані думки, які виражені мовними засобами, зокрема, вживанням гіпербол, алегорій, сатири і за формою є образливими.
Отже, позивач не довів факт поширення про нього недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання інформації недостовірною.
У частині четвертій статті 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.
Тому помилковим також є висновок суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації шляхом розміщення опублікування тексту резолютивної частини оскаржуваного судового рішення у будь-якому засобі масової інформації не пізніше місяця з дня набрання рішення законної сили.
Проте, оскільки поширена ОСОБА_2 інформація є негативною та образливою щодо ОСОБА_1 , тобто має суб`єктивну думку, яка є негативною та образливою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію особи, на користь останнього підлягає відшкодуванню моральна шкода.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 липня 2020 року у справі N 200/20351/1/ (провадження N 61-21258св19), від 30 вересня 2020 року у справі N 728/1144/19 (провадження N 61-10669св20).
Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі N 487/6970/20 (провадження N 61-1132св22).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі N 487/6970/20 (провадження N 61 1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін "інші обставини, які мають істотне значення" саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі N 477/874/19 (провадження N 14-24цс21).
Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав про те, що дії щодо поширення недостовірної інформації відносно нього завдали йому моральної шкоди, яка підлягає стягненню на його користь. При цьому позивачем обґрунтовано розмір заявленої ним моральної шкоди, який, на думку позивача, становить 150 000 грн.
Встановлено, що інформація, яка, на думку позивача, негативно впливає на його ділову репутацію, враховуючи його трудову діяльність на керівних посадах, що створило негативну соціальну оцінку серед оточуючих, він зазнав душевних страждань та переживань, отже апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 доведено поширення відповідачем щодо нього інформації негативного, образливого характеру, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію.
У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено: «Відповідно до статті 19 Конституції України (254к/96-ВР) правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша  статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.
Апеляційний суд враховує, що відсутність підстав для визнання оспорюваної інформації недостовірною виключає необхідність спростування поширеної інформації, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині також підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
З огляду на зазначене, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1   моральної шкоди у розмірі 7 000 грн.
Отже, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і доводи скарги ОСОБА_1 в частині розміру стягнутої моральної шкоди, яка, за твердженням позивача, є заниженою, враховуючи, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Визначення розміру моральної шкоди у сумі 7000 грн, яка стягнута судом першої інстанції, відповідає засадам розумності та справедливості. При цьому апеляційний суд враховує обставини справи та зібрані у справі докази, характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань від поширення щодо позивача інформації образливого характеру.
З врахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , щодо незаконності рішення суду першої інстанції про стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено завдання моральної шкоди належними та допустимими доказами, а також її грошовий еквівалент, окрім голослівних тверджень про завдання такої, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами спрви.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недостовірною та такою, що принижує його честь та гідність інформацію, викладену у художньо-біографічному нарисі «Дорогою долі» під авторством ОСОБА_2 та зобов`язання ОСОБА_2 її спростувати, оскільки поширена інформація не містила безспірних тверджень про достовірні факти, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 та визнання оспорюваної інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, а також ділову репутацію, та відповідно, відсутні підстави для спростування такої інформації.
Враховуючи наведені вище висновки щодо застосування норм матеріального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недостовірної та такою, що принижує честь та гідність ОСОБА_1 інформації та зобов`язання ОСОБА_2 спростувати поширену недостовірну інформацію, відмовивши в задоволенні цих вимог, а в іншій частині рішення залишити без змін.
Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторонитпропорційно розміру задоволених позовних вимог і у разі відмови в позові покладається на позивача.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням відмови в задоволенні позовних вимог в частині  вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недостовірної та такою, що принижує честь та гідність ОСОБА_1 інформації та зобов`язання ОСОБА_2 спростувати поширену недостовірну інформацію (2 вимоги немайнового характеру), слід змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 розміру судового збору, зменшивши з 1179,35 грн до 105,75 грн.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, у матеріалах справи наявні належні докази понесення відповідачкою витрат по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи (а.с. 202, 225 зворот т.1), то відповідно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволенх вимог у сумі 3220,80 грн за апеляційний розгляд справи.
Керуючись  ст.  141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                          П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2   задовольнити частково.
Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2024 року в частині  вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недостовірної та такою, що принижує честь та гідність ОСОБА_1 інформації та зобов`язання ОСОБА_2 спростувати поширену недостовірну інформацію - скасувати, відмовивши в задоволенні цих вимог.
Рішення суду в частині визначеного до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 розміру судового збору змінити,  зменшивши його розмір з 1179,35 грн до 105,75 грн. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_2 ) - 3220,80 грн за апеляційний розгляд справи.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 11.12.2024.

         Головуючий                                                         Судді: