УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/2137/24         Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л. А. 
Категорія 39                 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів                 Галацевич О.М., Шевчук А.М. 
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №279/2137/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Калінін Сергій Костянтинович
на рішення  Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А.
встановив:
29 березня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі – ТОВ «Діджи Фінанс») звернулося до суду із позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №5076273 від 12.04.2021 року у розмірі 25 605,70 грн., судовий у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог вказувало, що 12 квітня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №5076273, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 10 000,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 12 травня 2021 року.
Вказаний договір укладений в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та доступний, зокрема, через сайт кредитодавця та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.
13 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 07Т, за умовами якого первісний кредитодавець ТОВ «Мілоан» відступило за плату новому кредитодавцю ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до позичальника ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит від 12 квітня 2021 року №5076273.
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на дату відступлення права вимоги у неї утворилася заборгованість у розмірі 25 605,70 грн., з яких: 10 000,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 17 740,70 грн. – заборгованість за відсотками; 1 000,00 грн. – заборгованість за комісійними винагородами.
Враховуючи викладене, ТОВ «Діджи Фінанс» просило суд стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 липня 2024 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» 24 605,70 грн. заборгованості за договором про споживчий кредит №5076273 від 12.04.2021, станом на 13.09.2021 року, судовий збір в розмірі 2 372,79 грн. та 4 000,00 грн. за надання професійної правничої допомоги. Стягнуто з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн. за надання професійної правничої допомоги.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись незаконність, необґрунтованість та неврахування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивачем не надало суду належних та допустимих доказів на підтвердження укладення ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1  кредитного договору, погодження ними умов кредитування та надання відповідачу кредиту.  ОСОБА_1 заперечує факт укладення договору, отримання кредиту та розмір заборгованості, яка позивачем не підтверджена первинними бухгалтерськими документами. З наданих позивачем доказів неможливо дослідити електронну складову їх укладення, а саме: цілісність накладення електронних підписів у кредитному договорі, шлях та метод ідентифікації ОСОБА_1 в інформаційній телекомунікаційній системі кредитора при укладенні кредитного договору
У матеріалах справи відсутні докази, з яких можна було б установити, що ОСОБА_1 пройшла ідентифікацію у інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Мілоан» при вході в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», через номер телефону, який би вона сама зазначила. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів по кредитному договору - розрахункового документа (платіжного доручення, меморіального ордеру, тощо) або виписки з банківського рахунку, які б відповідали вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». На підтвердження надання кредиту ТОВ «Діджи Фінанс» надало копію платіжного доручення № 43680701 від 12.04.2021 на суму 10 000,00 грн., в якому зазначено отримувач ОСОБА_1 , кредит рах. № 516875хххххх035. Копія вказаного платіжного доручення не містить відмітки про час його прийняття та виконання банком, не містить повного номера картки, з чого можна було б встановити факт перерахування коштів на картковий рахунок саме відповідача. Платіжне доручення завірено ТОВ «Мілоан», а не банком. Платіжне доручення не має печатки банку, підпису особи відповідальної за здійснення банківської операції.
Окрім того, додає, що позивачем не доведено факт відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором по споживчий кредит № 5076273 від 12.04.2021 року від первісного кредитора до ТОВ «Діджи Фінанс».
Оцінюючи усе вищевикладене в сукупності, сторона відповідача вважає, що ТОВ «Діджи Фінанс» у встановленому законом порядку, не довело факту укладення кредитного договору в електронному вигляді, перерахування кредитних коштів за договором, відступлення права грошової вимоги, а тому підстави для стягнення на користь позивача заборгованості за тілом кредиту та відсотками відсутні. Тому вимоги щодо стягнення заборгованості не підлягають задоволенню через їх недоведність, у зв`язку із чим в задоволені позову слід відмовити в повному обсязі.
Незважаючи на недоведеність позовних вимог, сторона відповідача вважає за необхідне звернути увагу, що проведений позивачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам закону та долученому позивачем договору. В наданому позивачем кредитному договорі № 5076273 від 12.04.2021 та Графіку платежів обумовлено сукупну вартість кредиту 14 750,00 грн., яка включає: 10 000,00 грн. – сума кредиту; 1 000,00 грн. – комісія; 3 750,00 грн. – проценти за користування кредитними коштами, які нараховуються за ставкою 1,25 % від суми кредиту на добу. Термін повернення кредитних коштів 30 днів, відповідно строк повернення кредитних коштів до 12.05.2021. Матеріали справи не містять доказів зміни умов договору в частині строку надання кредиту. Право нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося у ТОВ «Мілоан» зі спливом строку дії договору - 12 травня 2021 року, тому починаючи із зазначеної дати, товариство не мало право нараховувати проценти за користування кредитом. У свою чергу ТОВ «Мілоан» нарахувало проценти за позикою в значно більшому розмірі та відступило право вимоги процентів у таких розмірах позивачу. При цьому в позовній заяві не наведено підстав такого розрахунку процентів, а додані до позовної заяви розрахунки заборгованості за кредитним договором містять виключно суми процентів, права вимоги яких були передані відповідачу ТОВ «Діджи Фінанс».
Представник позивача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На спростування доводів апеляційної скарги вказує, що ТОВ «Діджи Фінанс» було надано до суду першої інстанції достатню кількість доказів на підтвердження своїх позовних вимог, у той час як представником  відповідача не було надано жодного доказу на підтвердження або спростування своїх заперечень, його заперечення ґрунтувались лише на припущеннях. 
Вказує, що 12.04.2021 року за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в Особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «Мілоан» URL: https://miloan.ua/, ОСОБА_1 подала Заявку на отримання кредиту №5076273. Дана заява знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті URL: https://miloan.ua/. Законодавством України передбачено, що оформлення Кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом. Оскільки ТОВ «Мілоан» було направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтверджує прийняття умов кредитного договору № 5076273 від 12.04.2021 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті URL: https://miloan.ua.
Додає, що ТОВ «Мілоан» є зареєстрованою у належному порядку фінансовою установою, що надає фінансові послуги, зокрема з кредитування, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи та свідоцтвом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та ліцензією Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Отже, відповідно до норм чинного законодавства ТОВ «Мілоан» на підставі платіжного доручення № 43680701 від 12.04.2021 р. (долучено до позовної заяви) відповідачу були перераховані кредитні кошти на Картковий рахунок № НОМЕР_1  в сумі 10 000,00 грн. Звертає увагу суду, що представником відповідача не надано жодного доказу який би підтверджував або спростовував, що Картковий рахунок № НОМЕР_1 не належить відповідачу, в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Додатковим та безперечним фактом, який підтверджує факт укладення договору є факт часткових сплат первісному кредитору коштів у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що відображено у відомості про щоденні нарахування та погашення, який був наданий первісним кредитором.
На підтвердження законності нарахування процентів за кредитним договором №5076273 від 12.04.2021 року позивачем до суду першої інстанції було надано відомості про щоденні нарахування та погашення. Згідно відомостей про щоденні нарахування та погашення вбачається, що відповідачем здійснювались погашення даної кредитної заборгованості, тобто це є ще одним доказом того, що ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5076273 від 12.04.2021 року, тому твердження представника відповідача про неотримання даного кредиту відповідачем є в котре необґрунтованими та такими, що не можуть братись судом до уваги. Також позивач повідомляє, що після відступлення права вимоги за кредитним договором № 5076273 від 12.04.2021 року позивач ніяких нарахувань не здійснював, а просив суд лише стягнути те, що було нараховано первісним кредитором.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та їх вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що 12 квітня 2021 року ОСОБА_1 в особистому кабінеті на сайті ТОВ «Мілоан» https://miloan.ua/, подала заявку на отримання кредиту №5076273. Дана заява знаходиться у власному кабінеті відповідача на сайті https://miloan.ua/ (а.с.11).
ТОВ «Мілоан» було направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідач підтверджує прийняття умов Кредитного Договору № 5076273 від 12.04.2021 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті URL: https://miloan.ua/.
Таким чином, 12 квітня 2021 року ТОВ «Мілоан» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір про споживчий кредит № 5076273, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п.1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п.1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит.
Сума (загальний розмір) кредиту становить 10 000,00 грн. у валюті: Українські гривні (пункт 1.2 договору).
Сторони домовились, що кредит надається строком на 30 днів з 12 квітня 2021 року (строк кредитування). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 12 травня 2021 року (пункти 1.3, 1.4 договору).
Пунктом 1.5 договору передбачено, що загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту), складають 4 750,00 грн. в грошовому виразі та 578,00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка), і включає в себе складові, визначені у пунктах 1.5.1-1.5.2 договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 14 750,00 гривень.
Комісія за надання кредиту: 1 000,00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово.
Проценти за користування кредитом: 3 750,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (пункт 1.6 Договору).
Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2,.2.3 цього Договору (пункт 1.7). (а.с.32-35).
13 вересня 2021 року ТОВ «Діджи Фінанс» (фактор) та ТОВ «Мілоан» (клієнт) уклали договір відступлення прав вимоги №07Т, за яким клієнт відступив фактору за плату права, зазначені у відповідному реєстрі, серед яких права вимоги за кредитним договором №5076273 від 12.04.2021 року (а.с.20-26).
Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що відповідач після отримання кредитних коштів взяті на себе зобов`язання відповідно до укладеного договору належним чином не виконує, істотно їх порушує, що є підставою для стягнення з неї заборгованості за кредитним договором у сумі 24 605,70 грн. 
Колегія суддів не в повній мірі може погодитися із таким висновком суду, виходячи із наступного.
За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного кредитного договору між відповідачем та відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в неї боргових зобов`язань перед позивачем, який набув право вимоги за вищевказаним кредитним договором за договором відступлення прав вимоги.
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано.
При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Зібрані докази вказують на те, що між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 12 квітня 2021 року було укладено договір по споживчий кредит № 5076273, на виконання якого ТОВ «Мілоан»» перерахувало на банківський рахунок відповідача кредит у розмірі 10 000,00 грн., які відповідач зобов`язалася повернути через 30 днів, тобто до 12 травня 2021 року, і сплатити проценти за користування кредитом у розмірі – 3 750,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
У подальшому ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.
Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.
При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.
Колегія суддів не може погодитися з розміром нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за договором по споживчий кредит №5076273 року від 12 квітня 2021 року в розмірі 17 740,70 грн.
За умовами договору про споживчий кредит №5076273 року від 12 квітня 2021 року сторони встановили строк кредитування 30 днів, тобто до 12 травня 2021 року, включаючи дату отримання та повернення позики.
Суд першої інстанції помилково не звернув увагу на вказані обставини та неправомірно погодився із заявленим у позовній заяві розміром заборгованості, який ТОВ «Діджи Фінанс» обчислило на день набуття ним права вимоги за кредитним договором (13 вересня 2021 року).
Як встановлено судом, строк кредитування був погоджений сторонами та становив 30 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.
Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов договору становить 3 750,00 грн. за період з 12 квітня 2021 року по 12 травня 2021 року, виходячи з розрахунку: 10 000,00 грн. (тіло кредиту) ? 1,70 % (базова відсоткова ставка) ? 30 днів (строк кредитування).
Відтак, наданий позивачем розрахунок заборгованості не може вважатися належним доказом на підтвердження наявності заборгованості по відсоткам за договором споживчого кредиту в сумі 17 740,70 грн.
У свою чергу, відповідно до наданих первісним кредитором відомостей про щоденні нарахування та погашення щодо позичальника ОСОБА_1 за договором по споживчий кредит № 5076273 вбачається, що останньою було сплачено грошові кошти у загальному розмірі 11 916,00 грн. в рахунок погашення заборгованості (а.с.111-113).
Отже, ОСОБА_1 здійснювала погашення заборгованості, однак після закінчення строку кредитного договору остання не в повній мірі повернула грошові кошти та сплатила проценти за користування ними, тому із неї на користь ТОВ «Діджи Фінанс» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 1 834,00 грн. (10 000,00 грн. – тіло кредиту + 3 750,00 грн. – відсотки за користування кредитом = 13 750,00 грн. - 11 916,00 грн. – сума сплачена ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором).
Отже, суд першої інстанції, розглядаючи позов неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права дійшов помилкового висновку в частині розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення суду першої інстанції.
З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення суми стягнутої з ОСОБА_1 на користь «Діджи Фінанс» за договором про споживчий кредит №5076273 від 12.04.2021 заборгованості з 24 605,70 грн. до 1 834,00 грн.
Звертаючись до суду із позовом ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути 6 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження яких надало: договір про надання правової допомоги №42649746 від 11.12.2023 укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та Адвокатським Бюро «Анастасії Міньковської»; детальний опис наданих послуг: правовий аналіз спірних правовідносин, надання правових рекомендацій – 2 250,00 грн.; складання позовної заяви – 3 000,00 грн., формування додатків до позовної заяви 750,00 грн., акт підтвердження факту надання правової допомоги від 20.02.2024 року на суму 6 000,00 грн.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Подаючи відзив на позовну заяву представник відповідача – адвокат Калінін С.К. просив також стягнути витрати на забезпечення професійної правничої допомогу у суді першої інстанції у сумі 5 500,00 грн. На підтвердження понесених витрат надав: договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 09.04.2024 року №б/н/24, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1196479 від 18.06.2024 року у суді першої інстанції, додаток №1 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 09.04.2024 року, акт виконаних робіт (наданих) послуг від 13.04.2024 року: усна консультація клієнта щодо захисту його прав по справі №279/2137/24 – 1 год. – 500,00 грн., вивчення та аналіз позовної заяви з додатками – 2 год. – 1 000,00 грн., складання, оформлення, подання до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області відзиву на позовну заяву – 8 год. (16 стр.) – 4 000,00 грн., платіжну інструкцію №570315354 від 09.04.2024 року про сплату ОСОБА_1 коштів у сумі 5 500,00 грн.
Частина перша статті 15 ЦПК України визначає, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до статей 133,134, 137, 141 ЦПК України.
Згідно положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За положеннями ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.
Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог (7,2%), предмет та складність справи, час, необхідний для вчинення дій і надання послуг, а також принципи розумності, справедливості та співмірності, колегія суддів приходить до висновку про зменшення розміру стягнутих на користь ТОВ «Діджи Фінанс» з ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції до 432,00 грн. та збільшення суми понесених витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, яка підлягає стягненню із ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 , до 5 104,00 грн.
Також представник відповідача – адвокат Калінін С.К. у поданій апеляційній скарзі просить стягнути із позивача витрати на забезпечення професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000, грн. 
Надання адвокатом Калиніним С.К. професійної правничої допомоги при розгляді справи в суді апеляційної інстанції підтверджує, зокрема:договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 08.08.2024 року №б/н/24, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1196479 від 19.08.2024 року у суді апеляційної інстанції, додаток №1 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 08.08.2024 року, акт виконаних робіт (наданих) послуг від 19.08.2024 року: складання, оформлення, подання до Житомирського апеляційного суду апеляційної скарги – 6 год. (20 стр.) – 3 000,00 грн., платіжну інструкцію №621953437 від 08.08.2024 року про сплату ОСОБА_1 коштів у сумі 3 000,00 грн.
Ураховуючи часткове задоволення апеляційної скарги (92,8%), критерії реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, складність справи та межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, оцінюючи їх обґрунтованість, розумність і співмірність, колегія суддів вважає, що розумним і співмірним є стягнення з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у сумі 2 784,00 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, пропорційно до задоволених позовних вимог (7,2%) із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 174,40 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 372,00 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги із врахуванням пропорційності задоволених вимог апеляційної скарги (92,8 %).
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Калінін Сергій Костянтинович, задовольнити частково.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 липня 2024 року змінити, зменшивши суми стягнутих з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованості за договором про споживчий кредит №5076273 від 12.04.2021 з 24 605,70 грн. до 1 834,00 грн., судового збору з 2 372,79 грн. до 174,40 грн. та витрат на правничу допомогу з 4 000,00 грн. до 432,00 грн.
Рішення суду в частині стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу змінити, збільшивши суму із 4 000,00 грн. до 5 104,00 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 372,00 грн. та 2 784,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 17 жовтня 2024 року.

Головуючий                                               Судді