Справа № 138/261/24
Провадження № 22-ц/801/2073/2024
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року	Справа № 138/261/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Копаничук С. Г., 
суддів: Медвецького С. К., Міхасішина І. В.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг»
відповідач - ОСОБА_1 , 

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Холодової Т. Ю.., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, -  
в с т а н о в и в :
У січні 2024 року ТОВ «УМ Факторинг» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначало, що 20.01.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту№ 2839227, відповідно до умов якого відповідач отримала позику у розмірі 10400 грн строком на 351 день, шляхом переказу коштів на її банківську картку № НОМЕР_1 , призначення платежу - поповнення карти, відсотки за користування кредитом складають 0,8 % від суми кредиту за кожен день користування - знижена процентна та 1,99 % від залишку суми кредиту за кожен день - стандартна процентна ставка. Відповідно до п. 1.2 договору споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Перерахування кредиту відповідно до умов договору здійснювалося поповненням банківської карти ОСОБА_1 компанією ТОВ «Універсальні платіжні рішення».
26.07.2023 ТОВ «Лінеура Україна» передало право вимоги за договором № 2839227 від 20.01.2022 ТОВ «УМ Факторинг» у порядку передачі прав вимоги за існуючим на дату передачі договором факторингу № 27072023 від 26.07.2023, відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 10.10.2023. Згідно п. 1.4.1 договору споживачу у разі невиконання умов договору нараховується стандартна процентна ставка у розмірі 1,99% в день від суми кредиту за кожен день. Враховуючи те, що відповідач не виконав умови договору № 2839227 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20.01.2022, позивач застосував процентну ставку 1,99 % на увесь строк кредиту 351 день. У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором у нього утворилась заборгованість 83042,96 грн, з яких 10400,00 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 72642,96 грн проценти за користування кредитом, яку ТОВ «УМ Факторинг» просило стягнути з ОСОБА_1 .
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01 квітня 2024 року позов задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» (код ЄДРПОУ 40274286) заборгованість за кредитним договором № 2839227 в розмірі 83042 (вісімдесят три тисячі сорок дві) гривні 96 копійок. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем не додано доказів отримання відповідачкою коштів; доказів відступлення права вимоги за кредитним договором; а також виписки по рахунку на підставі якої позивач здійснив розрахунок заборгованості за кредитом. Вказує, що умови договору про нарахування відсотків є несправедливими та суперечать положенням ЗУ «Про захист прав споживачів»
Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що остання не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.
Судом встановлено, що 20 січня 2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 2839227 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого сума кредиту складає 10400,00 грн, строк кредиту - 351 день. Стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день. Кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 , реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту (пункт 2.1 договору). Договір підписано відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Факт перерахування відповідачеві коштів, обумовлених кредитним договором, підтверджено листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 2643_230818143214 від 18.08.2023, якого вбачається, що за транзакцією № 132576476 від 20.01.2022 о 20:50:04 в системі онлайн платежів iPay.ua на платіжну картку № НОМЕР_1 було успішно перераховано грошові кошти, призначення - зарахування 10400 грн (а.с. 14).
26.07.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УМ Фактринг» укладено договір факторингу № 27072023, у відповідності до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором(а. с. 6-7).
Права вимоги переходять від клієнта до фактора після підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку та виконання фактором умов п. 3.1.2 та п. 3.1.3 договору (пункт 4.1 договору).
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №1 від 26.07.2023, що є додатком № 1 до договору факторингу № 27072023 від 26.07.2023, ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «УМ Факторинг» право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №2839227 від 20 січня 2022 року (а.с. 8).
У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором у нього утворилась заборгованість в розмірі 83042,96 грн, з яких 10400,00 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 72642,96 грн проценти за користування кредитом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт укладення договору, наявність заборгованості за ним та право вимоги повернення коштів, а відповідач ОСОБА_2 не належно виконувала свої зобов`язання за укладеним договором й відповідно не надав суду доказів на спростування вказаного, факт укладення договору, отримання коштів та його умови не оспорювала, що є підставою для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов договору та не доведення позивачем факту отримання відповідачкою кредитних коштів є безпідставними та не заслуговують на увагу виходячи з наступного.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.
Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У справі встановлено, що 20 січня 2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_2 укладено договір № 2839227 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписано відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
У постанові Верховного Суду від 7.10.2020 по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Вимог про визнання договору № 2839227 від 20 січня 2022 року недійсним (неукладеним) не заявлено, договору з іншим змістом відповідачем не надано, в матеріалах справи наявна лише копія даного договору, наданого позивачем, тому колегія суддів вважає, що позивачем доведено факт укладання з відповідачем договору № 2839227 від 20 січня 2022 року та факт переказу коштів на банківську карту відповідачки вказану в договорі.
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Згідно п. 1.3 договору № 2839227 від 20 січня 2022 року передбачено, що строк кредиту - 351 день. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. 
Пунктом 1.4.1 договору передбачено, що стандартна процентна ставка у розмірі 1,99 % в день від суми кредиту за кожен день.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9.01.2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Ураховуючи те, що відповідач не виконав умови договору № 2839227 від 20 січня 2022 року та не повернув позику, позивачем застосовано стандартну процентну ставку 1,99 % від залишку суми кредиту за кожен день, тобто проценти за ставкою 1,99 % за кожен день нараховано за 351 день.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем доведено позовні вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості у розмірі 83042,96 грн, з яких 10400 грн - заборгованість за тілом кредиту, 72642,96 грн - проценти за користування кредитом
Розрахунок заборгованості наведений позивачем в позовній заяві не спростований відповідачем, власного розрахунок не надано відповідачем. При цьому, ОСОБА_2 частково визнає заборгованість за процентами у розмірі 10400 грн. 
Посилання відповідачки не невідповідність умов договору положенням ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», їх несправедливість не заслуговують на увагу, оскільки справедливість кредитного договору та дійсність його умов не є предметом спору у цій справі. 
Доводи апеляційної скарги, про те, що позивач не набув права вимоги за кредитним договором № 2839227 від 20 січня 2022 року також не заслуговують на увагу, оскільки позивачем надано суду договір факторингу № 27072023 від 26.07.2023, укладений між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УМ Фактринг», витяг з реєстру прав вимоги №1 від 26.07.2023, що є додатком № 1 до договору факторингу № 27072023 від 26.07.2023, за яким до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором та платіжну інструкцію №302 від 24.08.2023 року про сплату ТОВ «УМ Фактринг» на користь ТОВ «Лінеура Україна» 137203,64 грн за відступлення права вимоги до відповідачки. 
Інші доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції постановлено рішення без всебічного, повного дослідження доказів наданих сторонами - не являються підставою для скасування рішення суду, оскільки згідно ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду першої інстанції, який у рішенні оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.       
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за відповідачем. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Могилів-Подільського  міськрайонного   суду  Вінницької  області  від 01  квітня 2024 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за  ОСОБА_1 . 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Суддя-доповідач                                           С. Г. Копаничук 
судді:                                                                   С. К. Медвецький
                                                                   І. В. Міхасішин