Номер провадження: 22-ц/813/4450/24 
Справа № 947/34399/23
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.09.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач -   ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2024 року у складі судді Калініченко Л.В.,
встановив:
У жовтні 2023 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 12 березня 2005 року Оріхівською сільською Радою Болградського району Одеської області, актовий запис №3 від 12.03.2005.
В обґрунтування позову зазначив, що він та відповідачка перебувають в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають спільну малолітню дитину, доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, на цей час подружні стосунки між ними не підтримуються, у них з відповідачкою різні характери, погляди на життя, примирення між ними неможливе, шлюб має формальний характер, що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення, не встановив наявність другої спільної дитини у сторін, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також зазначає, що суд безпідставно не надав строк на примирення подружжя.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що зустрів іншу жінку з якою проживає сумісно з 18 липня 2023 року, тобто у нього наразі інша сім`я, а тому подружжя ОСОБА_5 , як сім`я, фактично припинила своє існування і поновлювати їх ОСОБА_1 не має наміру. Примирення та збереження сім`ї є неможливим, оскільки це суперечить як його інтересам, так і його неповнолітньої доньки ОСОБА_6 з етичної сторони, так як вона знає, що її батько проживає з іншою жінкою.
В судове засідання, призначене на 26.09.2024 сторони не з`явилися, повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що  12 березня 2005 року Оріхівською сільською Радою Болградського району Одеської області зареєстровано шлюб між громадянином України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянкою України, про що 12.03.2005 року складено відповідний актовий запис №3. Під час реєстрації шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».
За час перебування у шлюбі в подружжя народилась спільна дитина – донька, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Як вказує позивач, з 18 липня 2023 року сім`я фактично припинила своє існування, позивач зустрів іншу жінку з якою спільно проживає, подружжя ОСОБА_5 з цього часу разом не проживають, кожен з них живе своїм життям, спільне господарство не ведуть. Примирення та збереження є неможливим, оскільки це суперечить як його інтересам так і його неповнолітньої доньки ОСОБА_6 .
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сім`я розпалася остаточно, шлюб носить формальний характер, подружні стосунки між сторонами не підтримуються, подальше сумісне проживання суперечить інтересам позивача.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Статтями 51 Конституції України та 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.
Примушування жінки чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно зі статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має суттєве значення.
Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Таким чином, з контексту вищевказаних правових норм випливає, що кожен із подружжя має право на розірвання шлюбу. Примушування до збереження шлюбу є порушенням права чоловіка, або дружини. Відповідно, шлюбні відносини формуються на вільному волевиявленні двох сторін.
Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу.
Отже, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.
З наданих сторонами заяв по суті справи колегія суддів вбачає, що подружжя разом не проживає, спільного господарства не веде. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачкою не надано. При цьому, факт того, що позивач знайшов іншу жінку і проживає разом з нею, відповідачка не заперечує.
Доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції, не дослідивши всіх обставин справи, безпідставно не надав строку для примирення подружжя є необґрунтованими, оскільки як вірно зазначив суд першої інстанції, надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не обов`язком.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом вказаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Як вже зазначалось, позивач категорично заперечував проти примирення з відповідачем, відтак вжиття заходів щодо примирення подружжя проти волі позивача суперечило б його інтересам та не відповідало принципу добровільності шлюбу.
Доводи апеляційної скарги, що суд приймаючи оскаржуване рішення, не встановив наявність другої спільної дитини у сторін, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не спростовує правильних висновків суду першої інстанції та підставою для відновлення шлюбних стосунків сторін бути не можуть.
Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, колегія вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. ст. 24, 56 СК України.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням викладеного, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 01.10.2024

Головуючий                                                                          Є.С. Сєвєрова 
Судді:                                                                   Л.М. Вадовська 
                С.М. Сегеда