ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/10110/24 Справа № 187/464/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Говоруха В. О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Городничої В.С.,Свистунової О.В. 
за участю секретаря Попенко Ю.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Логойди Олександра Владиславовича на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.
В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 посилалися на те, що 18 вересня 2018 року під час сварки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків між відповідачем - ОСОБА_1 та його знайомим ОСОБА_4 - батьком позивачів, ОСОБА_1 штовхнув ОСОБА_4 , в результаті падіння ОСОБА_4 тримав тяжкі тілесні ушкодження, які 23 вересня 2018 року призвели до смерті ОСОБА_4 . Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області розглянуто кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 12018040520000505 від 21 вересня 2018 року у справі №187/1797/18 відносно обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, і ухвалою суду від 22 листопада 2023 року ОСОБА_1 звільнено на підставі ст.49 КК України від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Позивачі, посилаючись на те, що в результаті смерті батька їм було завдано моральної шкоди, що полягає в надмірній тривалості розгляду кримінального провадження та довготривалих душевних стражданнях їм спричинена моральна шкода. На підставі викладеного ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь моральну шкоду у сумі по 1 000 000 грн. кожному, завдану смертю батька ОСОБА_4 , понесені судові витрати: 11 050 грн. на професійну правничу допомогу (за попереднім розрахунком) відшкодувати за рахунок відповідача.
Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2024 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 200 000 грн. завдану смертю його батька ОСОБА_4 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у сумі 200 000 грн. завдану смертю його батька ОСОБА_4 . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 4000 грн.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Логойда О.В. просить рішення суду від 21 серпня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивачів, посилаючись на неповне з"ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Федоренко Р.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду від 21 серпня 2024 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
       Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України).
       Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.
       Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
       Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
       Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
       У частині другій статті 1168 ЦК України зазначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
       Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
       Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
       Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).
       Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц).
       У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».
       По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).
       Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
       Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).
       Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).
       Аналіз положень ст.ст.11, 23 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
       У справі встановлено, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є синами ОСОБА_4 (а.с. 10, 11).
        ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачів - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер у віці 54 роки (а.с.12).
       З ухвали Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року у справі № 187/1797/18 кримінальне провадження 1-кп/209/27/23 вбачається, згідно обвинувального акту досудовим розслідуванням встановлено, 18 вересня 2018 року приблизно о 14.00 годин ОСОБА_1 перебуваючи на території домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 під час сварки, яка раптово виникла на грунті особистих неприязних стосунків між ним та його знайомим ОСОБА_5 штовхнув останнього руками в область правого плеча, не передбачаючи можливості настання наслідків, а саме смерті іншої особи від вчиненого ним діяння, хоча при цьому ОСОБА_1 повинен був і міг її передбачити, діючи з більшою обачністю, в результаті чого ОСОБА_4 впав на лівий бік на невстановлений під час досудового розслідування предмет, в результаті чого спричинив ОСОБА_4 тілесні ушкодження у вигляді травми грудної клітини з переломом 9-го ребра по лопатній лінії ліворуч та ускладнилася фібринозно-гнійним перитонітом з інтоксикацією, які згідно висновку експерта № 1075-Е від 12 жовтня 2018 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя та в даному випадку 23 вересня 2018 року призвели до смерті потерпілого. Дії ОСОБА_1 кваліфікуються за ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство вчинене через необережність (а.с.14-16).
       Цією увалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року у справі №187/1797/18 кримінальне провадження 1-кп/209/27/23, клопотання захисника обвинуваченого адвоката Бурдіка В.І. про звільнення обвинуваченого ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності - задоволено. Звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності передбаченої ч. 1 ст.119 КК України, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040520000505 від 21 вересня 2011 року за ч. 1 ст. 119 КК України відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України (а.с.14-16).
       Вказана ухвала Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року не оскаржувалася в апеляційному порядку та набрала законної сили.
       Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
       Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження.
       Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.
       До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.
       Зокрема, до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності .
       Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 у справі №398/571/15ц зазначив, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінальнокараного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.
       У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21) зроблено висновок про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу заподіяну з його вини шкоду.
       Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 367/6377/17 (провадження № 61-975св23).
       Отже, кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме у зв`язку із закінченням строків давності, які є нереабілітуючими обставинами, тому звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК України і не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду.
       Крім того, за частиною шостою статті 82 ЦПК України, не лише вирок, але і ухвала про закриття кримінального провадження із звільненням від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду у цивільному провадженні виключно в питаннях, чи мало місце діяння (кримінальне правопорушення) та чи вчинене воно цією особою.
       Відповідно до частини третьої статті 285 КПК України обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати про закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку.
        ОСОБА_1 у разі незгоди з підставою закриття кримінального провадження щодо нього згідно ухвали суду від 22 листопада 2023 року у кримінальному провадженні - у зв`язку із закінченням строків давності, які є нереабілітуючими обставинами, був вправі заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави і наполягати на своєму повному виправданні (реабілітації). ОСОБА_1 не був позбавлений права оскарження вказаної ухвали суду з таких же підстав. Однак докази цього у справі відсутні.
       Подання клопотання про закриття кримінального провадження за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності є правом обвинуваченого, однак це не спростовує нереабілітуючий характер відповідної підстави звільнення особи від кримінальної відповідальності.
       Виправдувального вироку у кримінальному провадженні немає, а закриття справи у зв`язку з закінченням строку давності не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19. 
       Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року у справі №755/2545/15-ц (провадження № 61-47866св18 вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.
       Таким чином, твердження представника відповідача, які полягають у тому, що винуватість ОСОБА_1 не була доведена у встановленому законом порядку, а протиправність його дій вироком суду не встановлена, безпідставні та не відповідають наведеним висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладеним в постановах Верховного Суду.
       Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
       З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
       В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 р. у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі" зазначається, що "з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які зіткнулися з проблемами можуть зазнати страждань і тривоги". Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.
       Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.
       Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо.
       Встановивши, що неправомірними діями відповідача позивачам завдано моральні страждання, глибину та тривалість душевних страждань, яких вони зазнали внаслідок загибелі (вбивства) близької, рідної людини - батька, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачів їм душевні страждання, відновити становище, яке існувало до смерті батька у житті позивачів неможливо, беручи до уваги тяжкість вимушених змін у їх життєвих відносинах, суд першої інстанції, з урахуванням засад розумності і справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів по 200 000 грн. кожному з позивачів на відшкодування моральної шкоди.
       За таких обставин, враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, врахувавши практику Верховного Суду щодо розгляду подібних спорів, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . 
       Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Доводи апеляційної скарги стосовно неповного з`ясування судом обставин у справі незаконності та необґрунтованості рішення суду є необґрунтованими.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Логойди Олександра Владиславовича - залишити без задоволення.
Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2024 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко 

Судді В.С.Городнича

О.В.Свистунова