Дата документу 20.11.2024 Справа № 331/7999/23

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 331/7999/23                                                 Пр. № 22-ц/807/1931/24	Головуючий у 1-й інстанції: Світлицька В.М. Повний текст складено: 26.07.2024 року. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2024 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,
за участі секретаря                                        Камалової В.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_1  про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення,- 
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року позивач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернулась до суду з вищезазначеним позовом (а.с.2-4, 105-106), в якому просила вселити її ( ОСОБА_3 ) у квартиру, розташовану за адресою:  АДРЕСА_1 ; вирішити питання щодо розподілу судових витрат на підставі остаточного розрахунку.
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2022 р. у справі № 331/175/20, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_3 є власником 1/4 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Під час розгляду в Жовтневому районному суді м. Запоріжжя цивільної справи № 331/175/20, відповідач, без погодження із позивачем, надав зазначену вище квартиру у користування третім особам. З відома та за погодженням із відповідачем, зазначені невідомі особи не надають доступу позивачеві до належної їй частки зазначеної квартири, внаслідок чого  ОСОБА_3 не має можливості користуватись власною квартирою через перешкоди, які здійснюються з боку відповідача. З метою реалізації позивачем прав щодо володіння та користування належним їй майном, на адресу відповідача було направлено лист із вимогою щодо надання доступу до приміщення зазначеної квартири (а.с.12). Проте, відповідач не надає доступу позивачеві до квартири, не передає ключ, не надає можливості вселитися та завести власні речі, таким чином ОСОБА_3 вимушена захищати своє порушене право в судовому порядку. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції  ОСОБА_6 (а.с.22). Ухвалою суду першої інстанції від 08 січня 2024 року (а.с.38) вищезазначену позовну заяву ОСОБА_3 визнано неподаною та повернуто позивачеві. Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 лютого 2024 року (головуючий суддя (суддя-доповідач) Онищенко Е.А., судді Бєлка В.Ю. та Трофимова Д.А. - а.с.90-92) вищезазначену ухвалу суду першої інстанції у цій справі скасовано, направлено справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.
Протоколом передачі справи від 23.02.2024 року раніше визначеному складу суду визначено суддю суду першої інстанції Світлицьку В.М.(а.с.97). Ухвалою суду першої інстанції (а.с.121-122)провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Ухвалою суду першої інстанції від 22 липня 2024 року (а.с.181) в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про закриття провадження у цій справі (п. 1 відзиву сторони на позов позивача - а.с. 139) відмовлено. Оскільки: «…Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 20.09.2021 року у справі № 638/3792/20. Обґрунтовуючи заяву представник відповідача посилається на відсутність предмету спору, оскільки право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_2 було зареєстровано лише 27.12.2023 р. Як вбачається з доданого до матеріалів справи заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2023 року по цивільній справі № 331/4416/22, за ОСОБА_1 було визнано право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_3 як на спадкове майно на підставі спадкування за заповітом. Рішення суду набрало законної сили 28.10.2023 року. При цьому, ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2023 року виправлено описку в резолютивній частині рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2023 року по цивільній справі № 331/4416/2022, а саме другий абзац резолютивної частини викладено в наступній редакції: «Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 3/4 частки  квартири  АДРЕСА_2 як на спадкове майно на підставі спадкування за заповітом.». Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав № 360475885 від 29.12.2023 р., за ОСОБА_1 27.12.2023 року зареєстровано право спільної часткової власності на 3/4 частки нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалою суду від 05.03.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у даній справі не містить належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності предмету спору між сторонами у даній справі. За таких умов відсутні підстави для задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі…».
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року (т.а.с.182-183) позовні вимоги позивача у цій справі задоволено. Вселено ОСОБА_3  у квартиру, розташовану за адресою:  АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн.
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2024 року (а.с.203-204) заяву представника позивача ОСОБА_4 про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму витрат на правову (правничу) допомогу в розмірі 4000,00 грн. В іншій частині заяви відмовлено.
Позивач та представник останньої із вищезазначеними рішенням та додатковим рішенням, у тому числі в частині відмови, погодились, останні в апеляційному порядку не оскаржували.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  у своїй апеляційній скарзі (а.с.209-212) просив рішення суду першої інстанції скасувати, провадження у справі закрити, а у разі, якщо суд дійде висновку про відсутність підстав для закриття провадження – відмовити у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.
В автоматизованому порядку 28.08.2024 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Полякова О.З. та Подліянову Г.С.(а.с.216). Ухвалою апеляційного суду від 28.08.2024 року (а.с.217) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 09.09.2024 року (а.с.220). В автоматизованому порядку 10.09.2024 року суддею Бєлкою В.Ю. у цій справі замінено суддю ОСОБА_7 у зв`язку із тривалою відпусткою останнього (а.с.221-222). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 10.09.2024 року (а.с.223), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с.224), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідного штату суддів Запорізького апеляційного суду взагалі.
Позивач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу сторони відповідача у цій справі (а.с.234).
В автоматизованому порядку 18.11.2024 року суддею Кочетквою І.В. у цій справі замінено суддю ОСОБА_8 у зв`язку із звільненням останнього у відставку, рішення ВРП від 24.09.2024 року (а.с. 239-240). У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с.225-233), у тому числі сторони додатково через своїх представників , що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, сторони – позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності сторін, які не з`явились, за присутності їх представників – адвокатів: Бондаря І.М. (який діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 - а.с.214) та ОСОБА_4 (який діє в інтересах позивача ОСОБА_3 - а.с. 235).
Суддя суду першої інстанції приходиться рідною племінницею вітчима судді – доповідача апеляційного суду у цій справі, з яким у судді-доповідача відносини припинені з 2016 року після смерті матері, з суддею суду першої інстанції суддя - доповідач апеляційного суду у цій справі має робочі відносини. Самовідводи відсутні, відводів у цій справі не заявлено. 
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, зокрема: - адвоката Бондаря І.М. в інтересах відповідача ОСОБА_1 , який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що його довіритель фактично постійно проживає у РФ, спірною квартирою користуються зі згоди його довірителя треті особи,ПІБ яких він назвати не може, які лишились в ній проживати після смерті спадкодавця зі згоди  ОСОБА_1 ; його довіритель ключів від квартири, у тому числі через третіх осіб, іншому спадкодавцю ОСОБА_3 , коли вона за рішенням суду стала співвласником частини останньої, не надавав; про наявність вищезазначеного додаткового рішення у цій справі стороні відповідача на момент подачі вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі не було відомо; - адвоката Першина І.М. в інтересах позивача ОСОБА_3 , який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що його довірительниця бажає використовувати спірну квартиру для власного проживання, але потрапити в останню у позасудовому порядку вона не має можливості; оскільки ключів від цієї квартири у неї немає, у спірній квартирі без її згоди, але зі згоди іншого спадкоємця ОСОБА_1 мешкають треті особи, ПІБ яких їй не відомо, та не надають їй доступу до цієї квартири, двері не відкривають, ключів від квартири не надають, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України). Згідно із ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення … і ухвалити … нове рішення … В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового… є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 356, 391 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 259, 263-265,354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.
Проте із такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з таких підстав.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає лише частково. 
Так, має місце у цій справі порушення судом першої інстанції норм процесуального права, передбачене ст. 376 ч. 3 п. 7 ЦПК України, яке є обов`язковою підставою для скасування апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення незалежно від доводів апеляційної скарги: суд розглянув дану справу в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Разом із тим, в іншій частині апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції у цій справі, вважає рішення суду першої інстанції у цій справі по суті правильним, а тому вважає за необхідне повторити останнє.
Оскільки судом першої інстанції було правильно вирішено по суті позовні вимоги позивача до відповідача у цій справі. 
Так, судом першої інстанції по суті позовних вимог було правильно встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2022 року у справі ЄУН 331/175/20 (копія а.с. 2-4, 107-109) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом задоволено; скасовано державну реєстрацію прав власності на 1/4 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 здійснену Державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Скурідіним Ю.Г., номер запису про право власності 30733604 від 13.03.2019 р.; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1261,20 грн. Рішення набрало законної сили 22.08.2022 року. 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2023 року  у справі ЄУН 331/4416/22 (а.с. 142-146) позовну заяву ОСОБА_2 , подану в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Запорізька міська рада, Четверта Запорізька державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування задоволено повністю; визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_3 як на спадкове майно на підставі спадкування за заповітом. Рішення суду набрало законної сили 28.10.2023 року. 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2023 року (витяг з ЄДРСР а.с. 147-148) виправлено описку в резолютивній частині рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2023 року по цивільній справі № 331/4416/2022, провадження 2/331/341/2023 за позовною заявою ОСОБА_2 , подану в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Запорізька міська рада, Четверта Запорізька державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування, а саме другий абзац резолютивної частини викласти в наступній редакції: «Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_2 як на спадкове майно на підставі спадкування за заповітом.». 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №339469042 від 18.07.2023 р. (а.с. 110),  ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 1/4 частки нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав № 360475885 від 29.12.2023 р. (а.с.141),  ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 3/4 частки нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до доповідної записки ДОП СП відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області капітана поліції Лоцкіна Ю., начальника СП відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області майора поліції Кондратюка Ю. про розгляд звернення ОСОБА_3 (а.с. 113 зворот – 114), зазначено, що 02.11.2023 р. до ВП № 2 ЗУРП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення від оператора «102» про те, що звернулася гр. ОСОБА_3 , яка пояснила, що в АДРЕСА_1 не може потрапити до квартири. Дана подія зареєстрована до журналу єдиного обліку відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області за № 15813 від 02.11.2023 р. В ході проведення перевірки, був здійснений виїзд на АДРЕСА_3 , де по прибуттю була опитана ОСОБА_9 , яка повідомила про те, що знаходилася на АДРЕСА_3 і не могла потрапити до квартири АДРЕСА_4 , так як на вхідних дверях стоїть інший вхідний замок. Також був здійснений вихід на АДРЕСА_1 , з приводу опитування мешканців даної квартири, однак двері квартири працівнику поліції ніхто не відкрив. 
06.11.2023 року т.в.о. начальника Відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 надано відповідь № 16930/42/01-2023 (а.с.114 зворот), в якій повідомлено, що на звернення ОСОБА_3 від 02.11.2023 р. зареєстровано в ЄО № 15813, про те, що на АДРЕСА_1 , спадкоємець змінив вхідний замок в дверях, в результаті чого вона не може потрапити до квартири АДРЕСА_2 , за дорученням в межах компетенції розглянуто сектором превенції ВП № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області. За даним фактом працівниками ВП № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області було проведено перевірку в порядку ЗУ «Про звернення громадян». В ході проведення перевірки за даним матеріалом було встановлено, що в даному матеріалі вбачається цивільно-правові відносини, тому заявниці задля вирішення даного питання було запропоновано звернення до суду. 
Згідно із інформацією, наданою т.в.о. начальника Відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області Щербиною Є. за № 18035/42/01-2023 від 27.11.2023 р. (а.с.113), на запит ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_3 повідомлено, що звернення ОСОБА_3 зареєстровано до журналу єдиного обліку ВП № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області за № 15813 від 02.11.2023. За вказаними фактами відомості до ЄРДР внесено не було, а рішення прийнято відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян». 
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.
Ст. 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (ст. 358 ЦК України).
Ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
Верховний Суд висловлює позицію про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Так, саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.
Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі ЄУН № 334/815/21 та від 13 жовтня 2021 року у справі ЄУН № 759/23652/19.
Оцінивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, сукупність наданих сторонами доказів в їх взаємозв`язку і достатності, їх належність та допустимість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 , як співвласник частки спірної квартири АДРЕСА_2 , має право безперешкодно користуватися об`єктом спільної часткової власності, не втратила такого права у встановленому законом порядку, при цьому звернення позивача до поліції свідчить про створення перешкод у користуванні вказаним майном, а тому порушене право позивача підлягає захисту, шляхом її вселення.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача, в разі задоволення позову позивача, на користь останнього підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн. (а.с.1).
Щодо додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі 
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 26.07.2024 року представником позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , шляхом направлення засобами поштового зв`язку, подано заяву про стягнення понесених судових витрат та надано докази на підтвердження цих витрат (а.с. 186-202).
Відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Ч. 1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  1) у разі задоволення позову - на відповідача;  2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Ч. 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. З огляду на вказану норму закону, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що представник позивача ОСОБА_4 , відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, зробив заяву щодо подання доказів про розмір понесених витрат на правничу допомогу (протокол судового засідання суду першої інстанції від 22.07.2024 року - а.с. 177-178 та звукозапис судового засідання, наявний у матеріалах цієї справи - а.с. 184) та протягом п`яти днів після ухвалення рішення, надав докази на підтвердження їх понесення витрат (а.с. 186-202). Звідси, суд першої інстанції правильно вважав, що представник позивача ОСОБА_4 не пропустив п`ятиденний строк звернення з відповідною заявою до суду.
Водночас, суд першої інстанції правильно зазначав, що він зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.
Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що на підтвердження понесених витрат надано: договір про надання правової допомоги на вчинення конкретної дії від 27.06.2023 р. (а.с. 189); доручення на ведення справи від 27.06.2023 р.(а.с.193); протокол узгодження предмету договору від 01.12.2023 р. (додаток № 1 до договору - а.с.190); протокол узгодження договірної ціни від 08.12.2023 р. (додаток № 2 до договору – а.с. 191); детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом від 25.07.2024 р.(а.с.188); акт № 37 приймання-здачі послуг від 25.07.2024 р.(а.с.198). 
Однак, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, зважаючи на підставу та предмет позову, зважаючи на співмірність витрат на правову допомогу та складність даної справи, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та обсяг фактично наданих послуг, оскільки матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час, крім того у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що заявлені витрати представником позивача у розмірі 16000,00 грн. (а.с.187) не відповідають критерію розумності, не співмірності із виконаною роботою, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що є підстави для зменшення цієї суми до 4000,00 грн., що буде відповідати критеріям розумності, справедливості та співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно вважав, що з відповідача на користь позивача  ОСОБА_3  у цій справі необхідно стягнути понесені нею судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн., а тому заява підлягає частковому задоволенню..
Що стосується понесення позивачем витрат на переклад документів, суд першої інстанції також правильно зазначав, що відповідно до ч. 1 ст. 75 ЦПК України перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється цивільне судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного чи письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими. До позовної заяви ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення, стороною позивача було долучено переклад позовної заяви із додатками з української мови на російську мову. Тобто у даному випадку витрати, пов`язані з перекладом документів, слід віднести до судових витрат на підставі пункту 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, оскільки є витратами, пов`язаними із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Відповідно до частини 2 статті 140 ЦПК України розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції було правильно встановлено, що переклад позовної заяви із додатками з української мови на російську мову виконано перекладачем ОСОБА_12 та засвідчено справжність підпису перекладача приватним нотаріусом Запорізького МНО Запорізької області Вовк І.І., встановлено особу перекладача та перевірено кваліфікацію. Представником позивача ОСОБА_4 на підтвердження понесених витрат на переклад документів додано до матеріалів справи копію квитанції № 27/12 від 27.12.2023 р., відповідно до якої за послуги з перекладу з української на російську мову 8 документів ОСОБА_3 з нотаріальним засвідченням ОСОБА_4 сплачено ФОП ОСОБА_13 6600,00 грн. Однак, суд першої інстанції правильно зазначав, що будь-яких доказів які б підтверджували надання послуг з перекладу документів перекладачем ОСОБА_12 , як то, зокрема, договір про надання послуг з перекладу, акти виконаних робіт тощо, позивачем не надано. При цьому, позивачем не надано документів також щодо наявних укладених договорів з ФОП ОСОБА_13 , на рахунок якого здійснено оплату послуг з перекладу документів, а також не надано інших доказів, які б підтверджували, що особи, на рахунок якої сплачено кошти за переклад та яка здійснювала переклад документів, перебувають між собою в трудових відносинах. Відтак, з огляду на відсутність належних доказів, які б підтверджували надання послуг з перекладу документів та оплату послуг з перекладу документів перекладачу ОСОБА_12 , у зв`язку з неузгодженістю поданих доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем витрат пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, зокрема перекладом документів, відтак у задоволенні заяви про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з перекладом документів у цій справі слід відмовити.
При цьому апеляційним судом, встановлено, що:
- вищезазначене додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі є похідним від оскаржуваного рішення суду першої інстанції та цим додатковим рішенням було вирішено виключно питання про розподіл судових витрат позивача на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, яке мало бути вирішено судом першої інстанції ще оскаржуваним рішенням в силу вимог ст. 264 ч. 1 п. 6 ЦПК України;
- відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не оскаржував в апеляційному порядку вищезазначеного додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі, лише рішення суду першої інстанції у цій справі.
- проте, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України), 
- в силу вимог ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення (ч. 1)…в тому самому порядку, що й судове рішення (ч.3),
- враховуючи, що апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції у цій справі мало ухвалюватись у цій справі за правилами загального позовного провадження, то й додаткове рішення у цій справі також мало ухвалюватись судом першої інстанції на виконання вимог ст. 20 ч. 3 ЦПК України також за правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників цієї справи;
- в силу вимог ст. 270 ч. 4 ЦПК України лише неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, в якому розглядалось питання про ухвалення додаткового рішення, не перешкоджало розгляду вищезазначеної заяви представника позивача про його ухвалення;
- однак, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції взагалі не повідомляв учасників цієї справи, та зокрема сторону відповідача про судове засідання 30.07.2024 року, в якому він й ухвалив вищезазначене додаткове рішення від 30.07.2024 року а.с.203-204), тобто фактично одразу в день фактичного надходження до суду першої інстанції 30.07.2024 року вищезазначеної заяви сторони позивача про ухвалення додаткового рішення із відповідними додатками (а.с. 186-202), лише додатковим підтвердженням останнього у тому числі є те, що будь-який протокол судового засідання суду першої інстанції за 30.07.2024 року у матеріалах цієї справи відсутній, хоча в силу вимог ЦПК України неявка учасників справи та відсутність у зв`язку із цим фіксування судового засідання технічними засобами (ст. 247 ЦПК України) не виключає ведення судом першої інстанції протоколу судового засідання (ст. 248 ЦПК України),
- а тому додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі, яке є похідним від оскаржуваного рішення суду першої інстанції, також підлягає скасуванню апеляційним судом у цій справі на підставі ст. ст. 367 ч. 4,  376 ч. 3 п. 7 ЦПК України (обов`язкова підстава для скасування додаткового рішення) з ухваленням нового судового рішення (прийняття постанови апеляційного суду) у цій справі у цій частині аналогічного змісту, оскільки по суті суд першої інстанції правильно вирішив питання про розподіл судових витрат позивача у вигляді вищезазначених витрат на професійну правничу допомогу та інших витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції; 
- оскільки, ЦПК України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката, а також не встановлено форму такого документу; адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (довідку тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта; тому, наданий стороною позивача у цій справі суду першої інстанції акт від 25.07.2024 року приймання-здачі послуг між АО «ЮРИДИЧНА ПРАКТИКА», від якого у цій справі діяв адвокат Першин І.М., та позивачем ОСОБА_3 на суму 16000,00 грн. (а.с.198) на підтвердження у тому числі понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, підписаний без зауважень позивачем та адвокатським бюро, є належним письмовим доказом понесення останніх позивачем у цій справі, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.04.2020 року у справі №727/4597/19, який є обов`язковим доля врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги відповідача відповідача ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  в іншій частині є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі по суті спору, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях.
Оскільки, судом першої інстанції було правильно на підставі належних, допустимих письмових доказів у цій справі встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є іншим єдиним співвласником частин вищезазначеної спірної квартири АДРЕСА_2 з часу відкриття спадщини - 08 жовтня 2017 року за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_5 в силу вимог 1268 ч. 5 ЦК України (Незалежно від прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини), ст. 1220 ч. 2 ЦК України (Часом відкриття спадщини є день смерті особи – спадкодавця), ст. 1296 ч. 3 ЦК України (Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину,) та відповідно, судом першої інстанції у цій справі також було правильно встановлено, що ОСОБА_1 був належним відповідачем у цій справі як на час подачі вищезазначеного позову ОСОБА_3 до нього у грудні 2023 року (а.с.2), так і лишився належним відповідачем на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення у цій справі та перегляду цієї справи апеляційним судом, оскільки саме зі згоди лише цього співвласника ( ОСОБА_1 , який фактично мешкає у РФ,  - що у тому числі визнав у даному судовому засіданні в апеляційному суді на запитання апеляційного суду представник відповідача – ст. 82 ч. 1 ЦПК України), а не ОСОБА_3 у спірній квартирі мешкають треті особи, які перешкоджають у доступі та проживанні (не відкривають двері взагалі та не надають ключа від квартири) у цій квартирі ОСОБА_3 (звернення до правоохоронних органів позивача з приводу цього та відповіді останніх - а.с. 113-114 зворот), у зв`язку із цим остання вимушена була звертатись до суду із вищезазначеним позовом у цій справі про вселення.
Суд першої інстанції також правильно при вищевикладених правильно встановлених фактичних обставинах цієї справи вважав, що підстави для закриття провадження судом на підставі ст. 255 ч. 1 п. 2 ЦПК України (відсутній предмет спору) у цій справі відсутні. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача апеляційному суду не надані.
Хоча, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування відповідача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Відповідач ОСОБА_1 та представник останнього не надали суду першої інстанції будь-яких належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача по суті та, відповідно, у спростування останнього у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України також сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги сторони відповідача. Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази передбачені ст. ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.
За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2024 року у цій справі слід скасувати, ухвалити у цій справі нове судове рішення (прийняти постанову), позов позивача задовольнити, вселити ОСОБА_3 у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, в силу вимог ст. ст. 133, 137, 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги сторони відповідача лише частково при вищевикладених обставинах, - відповідач ОСОБА_1 немає права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій; - з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені документально підтверджені судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у вигляді судового збору у розмірі 1073,60 грн. (а.с.1) та витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням вищезазначених правильних висновків суду першої інстанції у цій частині, у зменшеному розмірі 4000,00 грн., (а.с. 186-202).
Керуючись ст. ст. 12, 141, 367-368, 371– 372, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2024 року у цій справі скасувати.
Ухвалити у цій справі нове судове рішення (прийняти постанову).
Позов позивача задовольнити.
Вселити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у вигляді судового збору у розмірі 1073,60 грн. та витрат на професійну правничу допомогу 4000,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 29.11.2024 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Подліянова Г.С.