ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 жовтня 2024 року
м. Київ
 
справа № 752/12929/19
провадження № 61-11500св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач - об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Антоновича, 122»; 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевченко Ксенії Михайлівни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 липня 2021 року у складі судді Мазура Ю. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.   Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2019 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Антоновича, 122» (далі - ОСББ «Антоновича, 122») про скасування безпідставно нарахованої заборгованості.
 
Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .
 
11 серпня 2010 року між ним та ОСББ «Антоновича, 122» було укладено договір № М1/К8-9 про користування об`єктами спільної власності, за умовами якого йому у користування були передані об`єкти (майно) спільної власності, а саме: приміщення техповерху 2 поверху в осях 2-4, Ж-И, 2-3, Д-ж, 5-7/8, Ж-И, Ж-И, 6-7/8,   Д-Ж, площею 96,2 кв. м.
 
На початку листопада 2013 року одним із співвласників багатоквартирного будинку позивачу була здійснена перешкода в доступі до вищевказаного приміщення шляхом встановлення додаткових дверей до технічного приміщення. Відповідач жодним чином не відреагував щодо надання безперешкодного доступу до приміщення, яке знаходилось у користуванні позивача, у зв`язку з чим з того часу фактичне користування спільним майном припинилося.
 
Рішенням загальних зборів ОСББ «Антоновича, 122» від 28 червня 2018 року визначено, що індивідуальне користування співвласниками чи сторонніми особами об`єктами (майном) спільної власності без укладення договору або після припинення дії договору є самозахопленням об`єктів (майна) спільної власності. Факт незаконного індивідуального користування об`єктами (майном) спільної власності фіксується атом, складеним за участю членів правління і/або членів ревізійної комісії. За незаконне індивідуальне користування об`єктами (майном) спільної власності співвласнику (сторонній особі) нараховується щомісячний внесок за користування всією площею зайнятого об`єкта (майна) спільної власності в розрахунку 200 грн за кв. м. Внесок нараховується протягом всього часу незаконного користування об`єктами (майна) спільної власності або укладення договору про користування об`єктами (майном) спільної власності.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року у справі № 752/20063/17 позов ОСББ «Антоновича, 122» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Антоновича, 122» заборгованість по сплаті внесків за користування майном спільної власності за період з серпня 2014 року по серпень 2017 року включно в сумі 8 850,40 грн. В іншій частині позовних вимог ОСББ «Антоновича, 122» відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСББ «Антоновича, 122» про визнання недійсним договору користування приміщення технічного поверху відмовлено. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року у справі № 752/20063/17 в частині вирішення первісного позову скасовано і ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСББ «Антоновича, 122» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором користування майном. Мотивувальну частину рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року змінено в частині правових підстав відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 . 
 
За змістом вказаного судового рішення апеляційного суду підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСББ «Антоновича, 122» була нікчемність укладеного між сторонами договору про користування об`єктами спільної власності у зв`язку з недодержанням вимог закону про його нотаріальне посвідчення.
 
В серпні 2018 року позивачу було направлено лист про звільнення приміщення, або підписання договору користування, в якому повідомлено про те, що в разі невиконання рішення загальних зборів ОСББ «Антоновича, 122» від 28 червня 2018 року йому з 01 вересня 2018 року буде щомісячно нараховуватися внесок у розмірі 19 240 грн (з розрахунку 200 грн за кв. м).
 
З жовтня 2018 року позивач почав отримувати квитанції з нарахуванням заборгованості у розмірі 19 240 грн, яка в подальшому за квітень 2019 року визначена в сумі 153 006,77 грн з розрахунку 19 240 грн щомісячно. При цьому відповідач самовільно перерахував переплату основного внеску в рахунок спірної заборгованості і в жовтні 2018 року зменшив борг з 38 480 грн до 37 566,77 грн.
 
Позивач вказував, що з листопада 2013 року він не користується приміщеннями та фактично навіть не проживає на території України більше 5 років, тому вважає, що вищезазначена заборгованість нараховується відповідачем безпідставно та підлягає скасуванню.
 
Крім того, позивач посилався на те, що внаслідок таких неправомірних дій відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 50 000 грн.
 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив визнати його заборгованість перед відповідачем в розмірі 153 920 грн безпідставною та такою, що підлягає скасуванню, зобов`язати відповідача списати зазначену заборгованість, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн, а також витрати на правничу допомогу та судовий збір.
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення місцевого суду, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) факт користування позивачем нежитловими приміщеннями в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , не підлягає доказуванню в цій справі, оскільки був встановлений рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року та постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 752/20063/17. 
 
ОСББ «Антоновича, 122» неодноразово зверталося до позивача та його представників з листами про звільнення і повернення приміщення у власність відповідача, однак позивач звільнив приміщення тільки у березні 2019 року.
 
Тому, на виконання рішення загальних зборів ОСББ «Антоновича, 122» від 28 червня 2018 року, відповідач правомірно здійснив нарахування внесків за користування позивачем приміщенням площею 96,2 кв. м без укладення договору, за період з 01 вересня 2018 року по 01 березня 2019 року, тобто за 6 календарних місяців з розрахунку 200 грн за 1 кв. м, що складає 115 440 грн.
 
Позовні вимоги  ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є безпідставними, оскільки він не надав жодних підтверджуючих документів (висновків експертів, медичних довідок) та обґрунтування нанесеної моральної шкоди. Діями або бездіяльністю відповідача не порушено жодних прав позивача та не спричинено невимовних душевних страждань, а також не встановлено наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
28 липня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко К. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, а 13 вересня 2023 року - уточнену касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
 
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 640/12616/17, від 16 травня 2018 року у справі № 127/14633/16-ц, а також - встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 серпня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві ОСОБА_3., судді, які входять до складу колегії: Антоненко Н. О., Дундар І. О.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду ОСОБА_3 від 18 серпня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником Шевченко К. М. , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року залишено без руху та надано ОСОБА_1 строк для усунення недоліку касаційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали, а саме заявнику необхідно було подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, в якій вказати передбачену (передбачені) статтею 389 ЦПК України підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, а також навести належне обґрунтування цієї (цих) підстави (підстав).
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ОСОБА_3 (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О. від 06 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду міста Києва.
 
16 жовтня 2023 року справа № 752/12929/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_3 , на підставі службової записки Секретаря Другої судової палати Червинської М. Є., призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи.
 
За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 квітня 2024 року справу передано судді-доповідачу Осіяну О. М., судді, які входять до складу колегії: Білоконь О. В., Сакара Н. Ю.
 
Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Шевченко К. М. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що в матеріалах справи відсутні акти прийому-передачі приміщення у користування ОСОБА_1 , тобто позивачу належним чином не передавалися приміщення, за користування якими відповідачем нарахована заборгованість.
 
Оскільки рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року у справі № 752/20063/17 не набрало законної сили та було скасоване, тому обставини, встановлені цим судовим рішенням, не могли вважатися такими, що не підлягають доказуванню в цій справі.
 
При цьому надані відповідачем акти обстеження приміщення були складені без участі позивача, не підтверджені іншими обставинами та фотодоказами, тому є недопустимими доказами.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2023 року ОСББ «Антоновича, 122»  подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 25 грудня 1999 року, зареєстрованим в реєстрі за № 6-3751.
 
17 травня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до ОСББ «Антоновича, 122» із заявою про виділення йому в користування для особистих потреб приміщення, яке знаходиться на технічному поверсі, в осях 2-4, Ж-И, 2-3, Д-Ж, 5-7/8, Ж-И, 6-7/8, Ж-Ж будинку АДРЕСА_2 .
 
11 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСББ «Антоновича, 122» було укладено договір № М1/К8-9 про користування об`єктами спільної власності, за умовами якого позивачу у користування були передані об`єкти (майно) спільної власності, а саме: приміщення техповерху 2 поверху в осях 2-4, Ж-И, 2-3, Д-ж, 5-7/8, Ж-И, Ж-И, 6-7/8, Д-Ж, площею 96,2 кв. м в будинку АДРЕСА_2 .
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року у справі № 752/20063/17 позов ОСББ «Антоновича, 122» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Антоновича, 122» заборгованість по сплаті внесків за користування майном спільної власності за період з серпня 2014 року по серпень 2017 року включно в сумі 8 850,40 грн. В іншій частині позовних вимог ОСББ «Антоновича, 122» відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСББ «Антоновича, 122» про визнання недійсним договору користування приміщення технічного поверху відмовлено. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року у справі № 752/20063/17 в частині вирішення первісного позову скасовано і ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСББ «Антоновича, 122» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором користування майном. Мотивувальну частину рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року змінено в частині правових підстав відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 . 
 
За змістом вищевказаного судового рішення, апеляційний суд виходив з того, що при укладенні 11 серпня 2010 року договору користування окремою частиною нерухомого майна у вигляді нежилих приміщень строком більш як три роки, сторонами не були додержані вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, такий договір є нікчемним і не породжує ніяких наслідків для його учасників, в тому числі обов`язку проводити на підставі договору оплату за найм приміщень.
 
ОСББ «Антоновича, 122» неодноразово зверталося до ОСОБА_1 та його представників з листами від 16 листопада 2016 року вих. № 88/16, від 16 січня 2017 року, від 01 липня 2017 року вих. № 60/17, від 14 серпня 2018 року вих. № 66/18, від 05 січня 2019 року вих. № 004/19 про звільнення і повернення приміщення.
 
Крім того, неповернення позивачем приміщення відповідачу також підтверджується актами від 25 травня 2018 року, від 31 серпня 2018 року обстеження стану техповерху в осях Д-И, 2-7 на 2-му поверсі жилого будинку з вбудовано-прибудованими нежилими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Комісією у складі представників ОСББ «Антоновича, 122» та ТОВ «МЖК Оболонь-Комфорт» складено акт № 2 обстеження стану техповерху в осях Д-И, 2-7 на 2-му поверсі жилого будинку з вбудовано-прибудованими нежилими приміщеннями, за адресою: АДРЕСА_2 , якими підтверджено, що ОСОБА_1 звільнив приміщення тільки у березні 2019 року.
 
Рішенням загальних зборів ОСББ «Антоновича, 122» від 28 червня 2018 року визначено, що індивідуальне користування співвласниками чи сторонніми особами об`єктами (майном) спільної власності без укладення договору або після припинення дії договору є самозахопленням об`єктів (майна) спільної власності. Факт незаконного індивідуального користування об`єктами (майном) спільної власності фіксується атом, складеним за участю членів правління і/або членів ревізійної комісії. За незаконне індивідуальне користування об`єктами (майном) спільної власності співвласнику (сторонній особі) нараховується щомісячний внесок за користування всією площею зайнятого об`єкта (майна) спільної власності в розрахунку 200 грн за кв. м. Внесок нараховується протягом всього часу незаконного користування об`єктами (майна) спільної власності або укладення договору про користування об`єктами (майном) спільної власності. Факт звільнення об`єктів (майна) спільної власності від незаконного індивідуального користування фіксується актом, складеним за участю членів правління і/або членів ревізійної комісії.
 
На виконання зазначеного рішення загальних зборів ОСББ «Антоновича, 122» здійснило нарахування внесків за користування позивачем приміщення без укладення договору, з розрахунку 200 грн за 1 кв. м.
 
Нарахування позивачу внеску з розрахунку 200 грн за 1 кв. м розпочато з 01 вересня 2018 року на підставі акта від 31 серпня 2018 року, а припинено - з 01 березня 2019 року у зв`язку із звільненням позивачем приміщення, що зафіксовано в акті № 2 від 01 березня 2019 року.
 
Таким чином, строк користування позивачем приміщення без належної правової підстави складає 6 календарних місяців. Розмір нарахованих внесків, протягом вказаного періоду, складає 115 440 грн (96,2 кв. м х 200 грн х 6 місяців).
 
2.           Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Шевченко К. М.  не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
У статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
 
За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
 
Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
 
Співвласники зобов`язані виконувати рішення зборів співвласників, своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги (частина перша статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
 
Частиною першою статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).
 
Відповідно до статті 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Об`єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону. Право власності особи може бути захищено у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання.
 
Закон України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначає правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання й використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.
 
Відповідно до статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» до виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься питання про використання спільного майна, визначення обмежень на користування спільним майном.
 
Як Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (частина четверта статті 14), так і Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (частина друга статті 6) визначено, що здійснення (реалізація) співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.
 
Статтею 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що співвласник зобов`язаний, зокрема, виконувати передбачені статутними документами обов`язки перед об`єднанням, дотримуватися вимог правил утримання житлового будинку і прибудинкової території, своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю, оскільки нарахування відповідачем заборгованості за користування позивачем без укладення договору приміщеннями, які є об`єктами (майном) співвласників багатоквартирного будинку, здійснено відповідно до рішення загальних зборів ОСББ «Антоновича, 122» від 28 червня 2018 року.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні акти прийому-передачі приміщення у користування ОСОБА_1 , тобто приміщення, за користування якими відповідачем нарахована заборгованість, не заслуговують на увагу, оскільки факт користування позивачем нежитловими приміщеннями в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , був встановлений судовим рішенням, що набрало законної сили, а саме постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 752/20063/17. При цьому оспорювана заборгованість нарахована за період з 01 вересня 2018 року по 01 березня 2019 року саме на виконання рішення загальних зборів ОСББ «Антоновича, 122»від 28 червня 2018 року за незаконне (без укладення договору) користування об`єктами (майном) спільної власності.
 
Місцевий суд не звернув увагу на те, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року не може мати преюдиційне значення в цій справі, оскільки воно не набрало законної сили та було скасоване вищевказаною постановою апеляційного суду у справі № 752/20063/17. Однак зазначений недолік рішення суду першої інстанції не вплинув на законність та обґрунтованість судових рішень у справі, яка переглядається.
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 640/12616/17, від 16 травня 2018 року у справі № 127/14633/16-ц є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
 
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
 
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Оскільки в цій справі суди попередніх інстанцій не встановили порушення відповідачем будь-яких прав позивача, то відсутні правові підстави задоволення похідних позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.
 
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
 
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.
 
Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.
 
Розглядаючи справу по суті, суди попередніх інстанцій дослідили надані відповідачем акти від 25 травня 2018 року, від 31 серпня 2018 року обстеження стану техповерху в осях Д-И, 2-7 на 2-му поверсі жилого будинку з вбудовано-прибудованими нежилими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 , в сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, та виходили з того, що вони підтверджують факт неповернення позивачем приміщення відповідачу. При цьому актом від 01 березня 2019 року зафіксовано, що позивач звільнив приміщення, тому з 01 березня 2019 року відповідач припинив нарахування внесків.
 
Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів. 
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевченко Ксенії Михайлівни залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                      О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович