П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/36600/21               
 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Панкеєва Вікторія Анатоліївна   
Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.   
03 грудня 2024 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Ватаманюка Р.В.  Сапальової Т.В. , 

          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, на стороні відповідача: військова частина НОМЕР_2 про визнання дій протиправними, стягнення моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, на стороні відповідача: військова частина НОМЕР_2 , в якому просив:
- визнати протиправними дії командування ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ), щодо відмови йому в укладенні нового контракту про продовження проходження військової служби строком на 1 (один) рік;
- стягнути з командування ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) на його користь моральну шкоду, яка завдана внаслідок протиправних дій та рішень у розмірі 901 468,89 (дев`ятсот одна тисяча чотириста шістдесят вісім) гривень 89 копійок.
В обґрунтування позову вказав, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді помічника командира - начальника фінансово-економічної служби. Наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України від 20.09.2021 № 135 звільнений з військової служби за підпунктом "б" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я) і відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 виключений зі списків особового складу частини НОМЕР_2 .
Вважає, що йому протиправно було відмовлено командуванням Десантно- штурмових військ Збройних Сил України в укладанні контракту про проходження військової служби строком на 1 (один) рік, внаслідок чого він зазнав великих моральних та фізичних страждань, та в подальшому звільнений з військової служби за станом здоров`я.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2024 року позов задоволено частково.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2024 року зупинено провадження у даній справі.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада поновлено провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Позивач у судове засідання не з`явився, належних представників до суду не направив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
У судовому засіданні представник Військової частини НОМЕР_1 підтримав доводи апеляційної скарги у повному обсязі та просив її задовольнити.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, на стороні відповідача: військова частина НОМЕР_2 також підтримав доводи викладені у апеляційній скарзі та просив її задовольнити.
Протокольною ухвалою суду в судовому засіданні 26 листопада 2024 року відбувся перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження.
Заслухавши доводи представника відповідачів, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом командувача ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.09.2021 №135, ОСОБА_1 звільнений з військової служби за підпунктом "б" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я) та в подальшому наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 05.10.2021 №198 виключений зі списків особового складу частини НОМЕР_2 .
Попередньо 23.03.2021 позивач звертався до відповідача із рапортом про укладення чергового контракту строком на 1 рік. В рапорті повідомлено, що з умовами контракту та Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" зі змінами ознайомлений.
Вказаний рапорт зареєстровано 24.03.2021.
Командир військової частини НОМЕР_2 листом від 31.03.2021 №844/624 направив командиру військової частини НОМЕР_3 комплект документів для продовження строку військової служби за новим контрактом ОСОБА_1 . Разом з листом було направлено подання ОСОБА_1 , контракт, копію рапорту та копію службової характеристики.
Листом від 15.04.2021 №117/1/402 начальник управління персоналу штабу командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України повідомив командиру військової частини НОМЕР_2 про не прийняття позитивного рішення щодо укладення контракту на 1 рік. Запропоновано оформити документи на укладення контракту терміном на 2 роки.
Зі змісту аркушу бесіди від 24.05.2021 встановлено, що ОСОБА_1 звільнятись із лав Збройних Сил України не бажає. Бажає проходити військову службу за контрактом, враховуючи вимоги пункту 20 розділу II Указу Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 "Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" (під час особливого періоду до введення воєнного стану за бажанням військовослужбовців проходження військової служби може бути продовжено за новим контрактом строком від 1 до 10 років, але не більше ніж до досягнення граничного віку перебування на військовій службі).
Капітан ОСОБА_1 вважає, що командувачем ДШВ ЗСУ безпідставно (у супровідному листі начальника управління персоналу штабу командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України від 15.04.2021 № 117/1/402 відсутні посилання на вимоги нормативно-правових актів щодо порядку проходження військової служби у Збройних Силах України) відмовлено у підписанні нового контракту строком на 1 (один рік) та не забезпечено проведення ряду заходів, визначених вимогами керівних документів, у разі закінчення діючого контракту військовослужбовців та укладання нового контракту, чим порушено вимоги пункту 20 розділу II Указу Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 "Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", пунктів 2.13, 2.14, 12.6, 12.7 наказу Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 "Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України".
На його думку, рішення приймалось виключно на основі особистої неприязності по відношенню до нього.
Посадовими особами військової частини відповідь начальника управління персоналу штабу командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України від 15.04.2021 №117/1/402 (про не підписання контракту строком на 1 (один) рік) до капітана ОСОБА_1 доведено лише 18.05.2021 (під підпис про ознайомлення). Таким чином, до дати закінчення контракту залишається менше 2 (двох) місяців, а відповідно до вимог пункту 12.8 наказу Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 "Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" документи на звільнення військовослужбовців направляються не пізніше, ніж за два місяці до закінчення строку контракту. У зв`язку з цим, капітан ОСОБА_1 не мав достатньо часу та можливості для прийняття рішення щодо укладання нового контракту на інший термін.
Вважаючи дії командування щодо відмови в укладенні контракту протиправними, позивач звернувся до суду з позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення частково.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Колегія суддів зауважує, що "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України;   2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; "у межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; "у спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби; "з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано", тобто використання наданих суб`єкту владних повноважень повинно відповідати меті та завданням діяльності суб`єкта, які визначені нормативним актом, на підставі якого він діє; "обґрунтовано", тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Рішення повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Відповідно до ч.4 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з положеннями частини 4 статті 23 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», під час дії особливого періоду для військовослужбовців за їх бажанням строк проходження військової служби за новим контрактом може бути продовжено на строк від 1 до 10 років, але не більше ніж до досягнення граничного віку перебування на військовій службі.
Відповідно до пункту 20 розділу II Указу Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 "Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", під час особливого періоду до введення воєнного стану за бажанням військовослужбовців проходження військової служби може бути продовжено за новим контрактом строком від 1 до 10 років, але не більше ніж до досягнення граничного віку перебування на військовій службі.
Відповідно до пункту 2.13 наказу Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 "Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", не пізніше як за три місяці до закінчення строку дії чинного контракту командування військової частини повинно попередити військовослужбовця про намір не укладати з ним новий контракт про проходження військової служби. У разі невиконання цієї вимоги командування військової частини не може відмовити військовослужбовцю в укладенні нового контракту про проходження військової служби. Військовослужбовець не пізніше як за три місяці до закінчення строку дії чинного контракту повинен повідомити командування військової частини про свій намір укласти новий контракт. Якщо у цей строк військовослужбовець без поважних причин не повідомив командування військової частини про намір укладати новий контракт про проходження військової служби, то він підлягає звільненню з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту без подання рапорту. У цьому разі посадовою особою, визначеною в пункті 12.7 розділу XII цієї Інструкції, з військовослужбовцем проводиться бесіда, про що оформлюється Аркуш бесіди.
Згідно з положеннями пункту 12 Указу Президента України від 10,12,2008 № 1153/2008 "Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України. Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Системний аналіз наведених норм чинного законодавства та встановлених обставин справи дозволяє суду зробити висновок, що позивачем було своєчасно повідомлено командування військової частини НОМЕР_2 про намір укласти новий контракт про проходження військової служби строком па 1 (один) рік, шляхом подання рапорту на ім`я командира військової частини за вх.№ 588 від 24.03.2021.
В той же час, як свідчать матеріали справи, у відповідь на отриманий пакет документів начальник управління персоналу штабу командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України листом від 15.04.2021 № 117/1/402 у підписанні нового контракту строком на 1 (один рік) відмовив.
Варто також звернути увагу, у листі-відмові не наведено жодного аргументу, що свідчив би про наявність законних підстав для такої відмови. Натомість позивачу запропоновано подати рапорт про укладення контракту строком на 2 роки за відсутності обґрунтування причин.
Водночас, як вказував позивач, офіційно (із складанням аркушів бесід) жодної бесіди з боку командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України зі ним проведено з даного приводу не було. Будь-які пропозиції щодо подальшого проходження військової служби йому не висувались, а причини відмови у підписанні нового контракту строком на 1 (один) рік не оголошувались.
На спростування тверджень позивача відповідачем не надано жодного доказу, що в свою чергу свідчить про встановлення факту порушення командуванням ІНФОРМАЦІЯ_2 прав ОСОБА_1 .
Колегія суддів також зауважує, що командуванням Десантно-штурмових військ Збройних Сил України в порушення вимог пункту 2.13 наказу Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 "Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" не попереджено позивача у встановлений тримісячний строк про намір не укладати з ним новий контракт про проходження військової служби. Наведена обставина також свідчить на користь висновку про відсутність у відповідача фактичної можливості відмовити ОСОБА_1 у укладенні нового контракту про проходження військової служби.
На підтвердження факту висловлення бажання ОСОБА_1 продовжувати проходження служби до матеріалів справи надано аркуш бесіди від 24.05.2021.
Апеляційний суд звертає увагу, що командуванням Десантно-штурмових військ Збройних Сил України при прийнятті рішення про відмову у підписанні нового контракту строком на 1 (один) рік також не було взято до уваги ту обставину, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, у 2020 році нагороджений почесним нагрудним знаком Головнокомандувача Збройних Сил України "За досягнення у військовій службі" II ступеня (наказ Головнокомандувача Збройних Сил України від 04.10.2020 № 329) та нагрудним знаком "За зразкову службу" (наказ Міністра оборони України від 16.11.2020 № 584) також неодноразово нагороджений грамотами та подяками за зразкову службу.
Таким чином, зазначені вище обставини вказують на відсутність законних підстав у командування ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) на прийняття рішення про відмову у укладенні контракту з ОСОБА_1 , що в свою чергу свідчить про наявність протиправного характеру в діях відповідача.
Отже, з огляду на вищезазначене вимога позивача про визнання протиправними дій відповідача, щодо відмови йому в укладенні нового контракту про продовження проходження військової служби строком на 1 (один) рік підлягає задоволенню. 
Переглядаючи правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення в частині вимоги стягнути з командування ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) на його користь моральну шкоду, яка завдана внаслідок протиправних дій та рішень у розмірі 901 468,89 (дев`ятсот одна тисяча чотириста шістдесят вісім) гривень 89 копійок колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положеннями статті 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно зі ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Так, з аналізу наведеної норми законодавства слідує, що саме по собі порушення прав особи ще не свідчить про заподіяння йому моральної шкоди, оскільки така шкода повинна мати певний прояв у вигляді, зокрема, фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, і наявність таких обставин повинна довести особа, яка вважає, що їй заподіяно моральну шкоду.
Як свідчать матеріали справи позивачем в обґрунтування підстав нанесення йому моральних страждань вказує, що у зв`язку з вище вказаними обставинами, зневажливим ставленням та постійними емоційними зривами через спілкування із представниками командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, 21 травня 2021 року він був змушений звернутись до лікаря (невролога) через значне погіршення стану здоров`я (скарги на головну біль, головокружіння, швидку втомлюваність, психологічну нестійкість). За результатами огляду встановлено діагноз "вегето-судинна дисфункція, помірно виражена". Звільнено від виконання службових обов`язків строком на 5 (п`ять) діб та призначено курс лікування (а.с.37-38). 08.06.2021 він був змушений ще раз звернутись до лікаря (психіатра). За результатами огляду встановлено діагноз "Синдром хронічної втоми з інсомнією". Звільнено від виконання службових обов`язків строком на 5 (п`ять) діб та призначено курс лікування (а.с.39-40). Позивач зауважує, що ліки було придбано ним за власний рахунок. В подальшому, у зв`язку з погіршенням самопочуття, 14.06.2021 позивач звернувся до лікаря (психіатра) через безсоння, знижений настрій, втому, почуття відчаю, що пов`язано із пережитими стресовими ситуаціями, щодо відмови йому у підписанні контракту про проходження військової служби з подальшим звільненням. За результатами огляду встановлено діагноз "Тривожно депресивний розлад з інсомнією, асоційовано зі стресом". Направлено на лікування у психіатричне відділення військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_1 ). З 15.06.2021 по 30.06.2021 перебував на стаціонарному лікуванні у військовій частині НОМЕР_4 ( АДРЕСА_1 ). За результатами лікування встановлено діагноз "Стійкий помірно виражений тривожно-депресивний стан з проявами дисомнії та проявами розладу, спричиненого бойовим стресом. Посттравматичний стресовий розлад" та описано психічний статус, а саме: "Міміка збіднена, діапазон емоційних реакцій звужений. Вираз обличчя похмурий. Ззовні напружений, тривожний, розгублений, безініціативний. Фон настрою стійко знижений. В контакт з лікуючим лікарем вступає неохоче, на поставлені запитання відповідає коротко, мляво, до довірливої бесіди не тягнеться. Стійко фіксований на власних хворобливих відчуттях та пережитих посттравмуючих спогадах. Повідомляє, що: " ... я втратив віру в себе та в майбутнє, хочеться просто кудись втекти... практично не можу сконцентруватись на буденних справах, я став невпевненим в своїх силах". Відмічається внутрішня стурбованість, асенізація. Незважаючи на проведене лікування, залишається пригніченим, розгубленим, тривожним, спостерігається внутрішня стурбованість, апатичність та байдужість до всього оточуючого. Чітких планів на майбутнє не має. Установка на подальше проходження в/служби не визначена».
В подальшому на підставі перевідного епікризу №590 від 30.06.2021 позивача переведено для подальшого лікування до НВМКЦ "ГВКГ" (м.Київ), де знаходився на лікуванні з 01.07.2021 по 13.09.2021 (а.с.41). За результатами лікування встановлено діагноз "Хронічний посттравматичний стресовий розлад, стійкий помірно виражений тривожно-депресивний варіант розвитку, прогредієнтний тип перебігу з явищами інсомнії", що підтверджено виписним епікризом № 10595 від 13.09.2021 (копія додається). Призначено курс лікування. Ліки придбано за власний рахунок (а.с.42).
На підставі рішення військово-лікарської комісії визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час, що підтверджено свідоцтвом про хворобу № 790-п від 10.09.2021 (а.с.43-44).
Відповідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією №591753 та довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках №046329 позивачу з 16.09.2021 встановлено 3 групу інвалідності та 60 (шістдесят) відсотків втрати працездатності, а також протипоказана робота з психоемоційним перевантаженням (а.с.47-48).
Так, при зверненні ло суду позивач наголошував, що до травня 2021 року був "здоровий" та придатний до військової служби у Високомобільних десантних військах, що підтверджується довідками двох останніх військово-лікарських комісій від 03.06.2019 №1220 та 23.10.2020 №2117 (а.с.45-46). Вказував, що при прийнятті рішення, щодо відмови в укладенні з ним нового контракту про проходження військової служби, командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України не врахувало його побажань, зауважень та пропозицій; не взяло до уваги попередні заслуги та нагороди, за час лікування ніхто не цікавився його станом здоров`я, що завдало йому дуже сильних душевних, моральних та фізичних страждань, а саме: значне погіршення стану здоров`я (головні болі, безсоння, депресивні стани, головокружіння, різкі зміни настрою, агресивність, слабкість, втомленість, апатичне ставлення до подій, постійний стан нервозності, страху та зневіри у майбутнє) та необхідність постійного лікування і підтримки з боку медичних фахівців; неможливість повноцінно жити далі та сприймати світ так, як раніше; неможливість подальшого проходження військової служби у будь-яких силових структурах України, адже одним із головних критеріїв відбору до даних установ є стан здоров`я та фізична підготовка; через психічне захворювання - неможливість влаштуватись на роботу за спеціальністю в цивільному житті - необхідно лише опановувати нові навички та вміння для подальшого існування; неможливість реалізації дитячих та теперішніх мрій та намірів, як офіцера у лавах Збройних Сил України, адже з 2011 року він вирішив пов`язати своє життя з військовою службою, та більше 10 років був зразковим військовослужбовцем; втрачено можливість бути корисним для держави - виконувати завдання в інтересах держави України; позбавлення основного заробітку та пільг, які мав під час проходження військової служби - призвело до неможливості фінансово утримувати сім`ю. Більшу частину соціальних виплат змушений витрачати для придбання ліків та проходження реабілітації; порушення нормальних сімейних стосунків та відносин з іншими людьми через відсутність психоемоційної стабільності в процесі життєдіяльності.
ОСОБА_1 стверджував, що внаслідок протиправних дій, що полягають у відмові йому, командуванням Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, щодо укладання з ним нового контракту про проходження військової служби та постійного морально-психологічного тиску, він отримав інвалідність III групи з втратою працездатності 60 (шістдесят) відсотків, а моє життя та кар`єра, як офіцера Збройних Сил України повністю зруйновані.
Розмір моральної шкоди завданої йому командуванням Десантно-штурмових військ Збройних Сил України в наслідок протиправних дій по відношенню до нього на думку позивача становить 901 468,89 грн. На думку позивача, у моральну шкоду слід включити місячне грошове забезпечення за 1 рік - 17 154,52 грн * 12 місяців = 205 854,24 грн; грошову допомога для оздоровлення за 1 рік = 16 614,49 грн; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 1 рік = 16 614,49 грн; компенсацію за піднайом житла за 1 рік - 1 900,00 грн * 12 місяців = 22 800,00 грн; відпустка УБД (компенсація) за 1 рік - 16 614,49 грн / ЗО днів * 14 днів = 7 753,43; одноразову грошову допомогу при звільненні за 1 рік - 16 614,49 грн * 50% = 8 307,25 грн; втрату можливості лікування за рахунок держави - вартість ліків 600,00 грн * 12 місяців + перебування в шпиталях та санаторіях (3 рази на рік = 3*21 день * 775,00 грн) = 56 025,00 грн. Разом 205 854,24 грн +16 614,49 грн +16 614,49 грн + 22 800,00 грн + 7 753,43 грн + 8 307,25 грн +56 025,00 грн = 333 968,89 грн. Разом моральну шкоду позивач оцінює у 567 500,00 грн + 333 968,89 грн = 901 468,89 (дев`ятсот одна тисяча чотириста шістдесят вісім) гривень 89 копійок.
Визначаючись щодо відшкодування моральної шкоди на користь позивача колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем жодним чином не обґрунтовано законність вимог до відповідача нарахувати йому повне грошове забезпечення за рік, при цьому причини визначення терміну компенсації у 12 місяців цілком не аргументовані, а тому враховуючи факт протиправного характеру в діях командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, щодо відмови позивачу в укладенні нового контракту про продовження проходження військової служби, та за наявності визначених наслідків, що підтверджуються сукупністю доказів стану здоров`я ОСОБА_1 безпосередньо до вчинення таких протиправних дій та після ймовірно застосованого морального тиску, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.
Апеляційний суд вважає вказану сума моральної шкоди співмірною з доведеною під час розгляду справи частиною обставин порушення прав особи.
Щодо доводів Військової частини НОМЕР_1 про недоведеність моральної шкоди позивача через відсутність у матеріалах справи будь-яких належних та допустимих доказів такої шкоди та колегія суддів зазначає наступне.
Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.
Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 підкреслив, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.
У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Верховний Суд України у постанові від 25 квітня 2012 року справа № 6-23цс12 сформулював основні підходи до відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав працівника. Так, Верховний Суд України указав, що норма статті 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).
Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин,
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Отже компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.
Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до положень ч.1 ст.308 КАС України колегія суддів не переглядає рішення суду першої інстанції в його відмовленій частині, з огляду на те, що рішення в цій частині не є предметом апеляційного оскарження.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Зазначеним вимогам закону рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року відповідає.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не встановлено.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Ватаманюк Р.В.    Сапальова Т.В.