Справа № 446/2494/23                                Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т. І. 
Провадження № 22-ц/811/1504/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Ковальчука Ю.П. 
з участю: ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 09 квітня 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про поділ майна.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що перебуваючи у шлюбі, вони з ОСОБА_2 придбали автомобіль марки «Kia Sorento», 2010 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за відповідачем.
Стверджує, що між ними виникають суперечки щодо права власності на вищезазначений автомобіль, а також щодо порядку користування автомобілем.
Зазначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. 
Вказує, що він здійснює експлуатацію спірного автомобіля, який фактично перебуває у його користуванні, відтак найбільш ефективним вирішенням спору про поділ автомобіля, який є об`єктом спільної сумісної власності, є виділення спірного автомобіля йому у власність та стягнення з нього на користь відповідача грошової компенсації її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, середня ринкова вартість якого становить 399 000 грн.
З наведених підстав просить:
-визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки «Kia Sorento», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить ОСОБА_2 ;
-припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль марки «Kia Sorento», 2010 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 та виділити вказаний автомобіль у власність ОСОБА_1 ;
-стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості автомобіля марки «Kia Sorento», 2010 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 в сумі 199500,00 грн.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 09 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна – відмовлено повністю.
Рішення суду оскаржив  ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що законом встановлена презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, яка не спростована відповідачем.
Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги наявність позовної вимоги про визнання автомобіля марки «Kia Sorento», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , спільним майном подружжя.
Вказує, що вимоги про визнання права власності на спірний автомобіль і стягнення на користь відповідача відповідної грошової компенсації слід розглядати як вимогу про поділ автомобіля шляхом виділення автомобіля у його власність та стягнення з нього на користь відповідача грошової компенсації її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, а вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.
Вважає, що правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності, а якщо позивач таку вимогу не заявив, а вимагає поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність з виплатою відповідачу грошової компенсації замість частки відповідача у праві спільної сумісної власності на цю річ, то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України). 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Крім того, заявляючи вимогу про припинення права відповідачки на частку у спільній власності позивач повинен був попередньо внести кошти на депозитний рахунок суду, який має бути визначений вартістю 1/2 частки у спільному майні, однак кошти на депозитний рахунок позивачем не вносились.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07.09.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії № НОМЕР_4 від 07.09.2011 року, виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління Юстиції.
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 28.08.2021 року серії НОМЕР_3 , власником автомобіля Кіа Sorento, 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_5 є ОСОБА_2 .
Відповідно до звіту про оцінку автомобіля Кіа Sorento, д.н.з. НОМЕР_1 від 15.01.2024 року, ринкова вартість автомобіля на дату оцінки становить 402 775, 03грн. 
Відтак, матеріалами справи підтверджується, що автомобіль Кіа Sorento, 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_5 , був придбаний в період перебування сторін у шлюбі, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 .
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).
Оскільки спірний автомобіль було придбано під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти подружжя, що сторонами не заперечувалося, то спірний автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності. 
Презумпція належності подружжю автомобіля марки Кіа Sorento, 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_5 на праві спільної сумісної власності, не спростована належними та допустимими доказами. 
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). 
Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 покликався на те, що між ним та відповідачкою виникли непорозуміння з приводу права власності на спірний автомобіль, що є підставою для звернення до суду з позовом, і оскільки саме він фактично користується автомобілем, то вважає підставним припинення права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль Кіа Sorento, д.н.з. НОМЕР_1 з виділенням його власність позивачу, стягнувши з нього на користь відповідачки грошову компенсацію у розмірі 1/2 частки ринкової вартості автомобіля.
З огляду на те, що попереднє внесення коштів на депозитний рахунок суду є необхідним при вирішенні судом спору за позовом про припинення права відповідача на частку у спільній власності, оскільки внесені кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , пред`явивши вимогу про припинення права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль марки «Kia Sorento», 2010 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 та виділення вказаного автомобіля у власність ОСОБА_1 , повинен був на депозитний рахунок суду попередньо внести кошти в розмірі вартості 1/2 частки автомобіля, що становить 201 387, 51 грн., забезпечивши таким чином отримання відповідачем грошової компенсації за належну їй частку.
Наведеним вище спростовуються доводи апелянта про безпідставність відмови у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що ОСОБА_1 не вніс попередньо на депозитний рахунок суду кошти в розмірі вартості 1/2 частки автомобіля.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не вирішено позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання автомобіля марки «Kia Sorento», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 спільним майном подружжя, є безпідставними, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована (зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).
Відхиляючи доводи апелянта, колегія суддів враховує те, що матеріали не містять доказів наявності спору між позивачем та відповідачкою з приводу належності їм автомобіля марки «Kia Sorento», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 на праві спільної сумісної власності, що відповідач заперечувала належність їй та ОСОБА_1 спірного автомобіля на праві спільної сумісної власності, що безспірно свідчить про відсутність спору між сторонами з приводу належності їм автомобіля марки «Kia Sorento», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 на праві спільної сумісної власності, що підлягав би вирішенню в судовому порядку. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 09 квітня 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 03.10.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк