ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року	Львів	Справа № 380/7598/24 пров. № А/857/18326/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Кравцівом О.Р. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
                                                      в с т а н о в и в :
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України (далі - ГУ ПФУ) у Львівській області, ГУ ПФУ у Тернопільській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії №134350009134 від 07.02.2024 та зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області призначити їй з 30.01.2024 пенсію за віком відповідно до Закону України “Про державну службу”, як особі, яка станом на 01.05.2016 мала не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, відповідно до поданих нею документів.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити її позовні вимоги повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України №1085 від 13.10.2023 були внесені зміни до Порядку розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників) у зв`язку з виявленням невідповідності працівника займаній посаді за станом здоров`я за наявності в нього страхового стажу, необхідного для призначення дострокової пенсії з віком. Зазначає, що на момент звільнення вона відповідала всім вимогам законодавства для призначення дострокової пенсії, а тому відповідачем протиправно відмовлено в призначенні пенсії відповідно до Закону України “Про державну службу”.
У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ПФУ у Львівській області просило залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що позивачка 29.01.2024 була звільнена з посади державної служби у Львівській районній державній адміністрації у зв`язку з виявленням невідповідності працівника займаній посаді за станом здоров`я.
30.01.2024 позивачка звернулася до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України “Про державну службу”, яка відповідно до екстериторіального принципу розподілу єдиної черги завдань, розглядалася ГУ ПФУ в Тернопільській області.
Оспорюваним рішенням позивачці було відмовлено у призначенні пенсії, посилаючись на не досягнення нею встановленого законодавством пенсійного віку 60 років.
Вважаючи протиправним оспорюване рішення, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у разі звільнення не раніше ніж за півтора року до досягнення пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058), за ініціативою роботодавця у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді за станом здоров`я непрацююча особа, яка має страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абз.1 ч.1 ст.28 цього Закону, має право на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до ст.115 цього Закону. Водночас для призначення пенсії відповідно до Закону України “Про державну службу” обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” №3723-XII після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 цього Закону та пунктами 10, 12 “Прикінцевих та перехідних положень” Закону України “Про державну службу” №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби. Таким чином, норми Закону України “Про державну службу” передбачають імперативну норму щодо віку особи, яка звертається до пенсійного органу для призначення пенсії державного службовця. Суд погодився з доводами позивачки про наявність у неї права на призначення дострокової пенсії, проте зазначив, що таку пенсію їй може бути призначено лише відповідно до Закону №1058.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України кожному громадянину гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Закон України “Про державну службу” №889-VІІІ, який набрав чинності з 01.05.2016, визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Підпунктом першим пункту 2 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про державну службу” №889-VIII, визнано таким, що втратив чинність, Закон України “Про державну службу” №3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ, право на одержання пенсії державних службовців мають чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону №1058, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 Закону №1058, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Пунктом 10 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про державну службу” №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України “Про державну службу” та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України “Про державну службу” у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців
Пунктом 12 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про державну службу” №889-VIII передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України “Про державну службу” та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України “Про державну службу” у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Проаналізувавши вищенаведені норми, колегія суддів дійшла висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 цього Закону та Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про державну службу” №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 18.03.2021 по справі №500/5183/17, від 11.04 2023 по справі №1.380.2019.003855.
Відповідно до Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №622 від 14.09.2016 (далі - Порядок №622), пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону №1058 (пункт 1).
Згідно п.10, 12 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про державну службу” №889-VIII, право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” №3723-XII мають особи, які на день набрання чинності Законом України “Про державну службу” №889-VIII : мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України; займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України (пункту 2).
Право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 Закону №1058, з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку, якщо до набрання чинності Законом України України “Про державну службу” №889-VIII не призначалася пенсія відповідно до Закону, мають : чоловіки, які досягли віку 62 роки. До досягнення зазначеного віку право на призначення пенсії мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку : 61 рік - які народилися по 31.12.1954; 61 рік 6 місяців - які народилися з 01.01.1955 по 31.12.1955; жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону №1058 (пункт 3).
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.
Достроковий вихід на пенсію регламентований ст.21 Закону України “Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні” згідно змін, внесених Законом України №2040-ІХ від 15.02.2022.
Згідно вказаних положень особам, трудовий договір з якими розірвано не більше ніж за півтора року до досягнення пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону №1058, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією, банкрутством, перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників, за умови реєстрації осіб у державній службі зайнятості та відсутності підходящої для них роботи, а також у зв`язку з виявленням невідповідності працівника займаній посаді за станом здоров`я у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, гарантується право на достроковий вихід на пенсію за віком відповідно до Закону №1058, якщо вони мають страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абз.1 ч.1 ст.28 цього Закону.
Тобто, пенсія за віком достроково призначається особам за наявності трьох обов`язкових умов у сукупності : вік не більше 1,5 роки до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону №1058; наявність необхідного для призначення пенсії за віком страхового стажу; факт звільнення особи з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню такої роботи.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
У справах “Щокін проти України” та “Серков проти України” ЄСПЛ дійшов висновку, що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі “якості” закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу “якості закону”. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
За таких обставин, призначення достроково пенсії за віком має здійснюватись на умовах, визначених ст.21 Закону України “Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні”, виходячи з принципу правової визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України.
Згідно п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
З матеріалів справи видно, що у позивачки наявні три обов`язкові умови для призначення пенсії за віком достроково згідно ст.21 Закону України “Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні”.
Згідно п.1 Порядку розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників) у зв`язку з виявленням невідповідності працівника займаній посаді за станом здоров`я за наявності в нього права на призначення дострокової пенсії за віком, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1449 від 27.12.2022 (далі - Порядок №1449), цей порядок визначає механізм розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників) (далі - роботодавець) у зв`язку з виявленням невідповідності працівника займаній посаді за станом здоров`я у разі, коли на день звільнення працівникові залишилося не більше ніж півтора року до досягнення пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону №1058, і у працівника наявний страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абз.1 ч.1 ст.28 цього Закону.
Непрацююча особа, яка має страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абз.1 ч.1 ст.28 Закону №1058, звільнена не раніше ніж за півтора року до досягнення пенсійного віку, встановленого ст.26 цього Закону, за ініціативою роботодавця у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді за станом здоров`я згідно п.2 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України чи п.2 ч.1 ст.88 Закону України “Про державну службу”, подає до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи заяву про призначення пенсії, до якої додається копія документа про виявлену невідповідність працівника займаній посаді за станом здоров`я, що стала підставою для звільнення згідно п.2 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України чи п.2 ч.1 ст.88 Закону України “Про державну службу”, та інші документи, необхідні для призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п.7 ч.1 ст.115 Закону №1058 та ст.21 Закону України “Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні”, відповідно до порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, що визначається правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Мінсоцполітики (п.4 Порядку №1449).
Пунктом сьомим частини першої статті 115 Закону №1058 передбачено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають особи, трудовий договір з якими розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв`язку з виявленням невідповідності працівника займаній посаді за станом здоров`я у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, яким на день звільнення залишилося не більше ніж півтора року до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього цього Закону, якщо вони мають страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абз.1 ч.1 ст.28 цього ж Закону.
Системний аналіз приведених вище норм дає підстави для висновку, що у разі звільнення не раніше ніж за півтора року до досягнення пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону №1058, за ініціативою роботодавця у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді за станом здоров`я непрацююча особа, яка має страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абз.1 ч.1 ст.28 цього Закону, має право на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до ст.115 цього ж Закону.
Водночас для призначення пенсії відповідно до Закону України “Про державну службу”, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” №3723-XII після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 Закону України “Про державну службу” №3723-XII і п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про державну службу” №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби.
Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, норми Закону України “Про державну службу” передбачає імперативну норму щодо віку особи, яка звертається до пенсійного органу для призначення пенсії державного службовця.
Колегія суддів не заперечує право позивачки на дострокове призначення їй пенсії, проте зазначає, що таку пенсію може бути їй призначено лише відповідно до Закону №1058.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,                    
                                                   п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року по справі №380/7598/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук