Справа № 307/90/24

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.11.2024                 м. Ужгород

       Суддя Закарпатського апеляційного суду Бисага Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне за апеляційною скаргою адвоката Ціпле І.Ю. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 квітня 2024 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

                                        В С Т А Н О В И В:
Постановою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 квітня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у розмірі 605,60 грн.
Відповідно до постанови, -  ОСОБА_1 03 січня 2024 року о 17 год. 43 хв. по вул. Дібрівській у с. Нижня Апша Тячівського району Закарпатської області, керуючи транспортним засобом – автомобілем марки «Тойота Рав 4», номерний знак НОМЕР_1 , порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху, а саме, за наявності ознак алкогольного сп`яніння – запах алкоголю із порожнини рота, порушення мови та координації рухів, на вимогу працівника поліції відмовився від проходження в установленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не погоджуючись з даною постановою адвокат Ціпле І.Ю. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Вважає, що постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що працівник поліції не роз`яснив права ОСОБА_1 , від проходження огляду він не відмовлявся, оскільки йому не пропонували пройти такий, також до протоколу не додано жодних доказів про те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом. Вважає, що відеозапис не може бути визнаний доказом, який доводить вину ОСОБА_1 , оскільки не є безперервним. Крім того зазначає, що працівники поліції не відсторонили останнього від керування транспортним засобом.
Будучи неодноразово належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги,  ОСОБА_1  та його захисник-адвокат Ціпле І.Ю.на розгляд справи не з`явилися. Проте адвокат Ціпле І.Ю. направив клопотання про відкладення розгляду даної справи на інший термін, у зв`язку із сімейними обставинами, та зайнятістю в іншому судовому засіданні в Рахівському районному суді Закарпатської області, а ОСОБА_1 за станом здоров`я не зможе бути присутнім у судовому засіданні. 
Апеляційним судом зазначена заява захисника до уваги не приймається, оскільки за клопотанням захисника розгляд справи вже відкладався, а також враховуючи тривалий час перебування справи в провадженні суду апеляційної інстанції, з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про можливість перегляду постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги захисника-адвоката Ціпле І.Ю., у відповідності до вимог ст. 294 КУпАП за відсутності учасників судового провадження.
У цьому контексті, суд апеляційної інстанції враховує практику Європейського Суду з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» (справа №3236/03 від 03.04.2008), у якому зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан судового провадження. Отже, будь-яких підстав, що унеможливлюють проведення судового розгляду за відсутності правопорушника чи його представника, апеляційний суд не вбачає.
       Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані в справі докази, апеляційний суд приходить до наступного висновку. 

Апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги згідно з положеннями ст. 294 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у ст. ст. 251, 252 КУпАП, зобов`язані з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом і правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.

Ці вимоги закону, всупереч доводів апеляційної скарги, судом першої інстанції при розгляді справи щодо  ОСОБА_1 належним чином дотримані.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №487396 від 03 січня 2024 року слідує, що 03 січня 2024 року о 17 год. 43 хв. по вул. Дібрівській у с. Нижня Апша Тячівського району Закарпатської області, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Тойота Рав 4», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю із порожнини рота, порушення мови та координації рухів). Від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. ОСОБА_1 від пояснень по суті порушень відмовився, зі змістом протоколу та про час та місце розгляду справи ознайомитися відмовився, від підпису протоколу про адміністративне правопорушення також відмовився. 
Незважаючи на заперечення захисником Ціпле І.Ю.вини  ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, його вина стверджується: вказаним протоколом про адміністративне правопорушення у якому викладені обставини вчиненого правопорушення; копією постанови серії БАД №269620 від 03.01.2024, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП за порушення п.п. 9.2 б, 2.1.а та 2.1 ґ Правил дорожнього руху України, та на нього накладено адміністративне стягнення у розмірі 510 грн. Дана постанова не оскаржена та набрала законної сили; носієм інформації у виді DVD-R диску на якому відображено події, які мали місце о 17.43 годин 03.01.2024, а також те, що ОСОБА_1 під час його зупинки визнав, що вживав алкогольні напої, на неодноразову пропозицію працівників поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою алкотестеру «Драгер», а також проїхати до закладу охорони здоров`я для проходження такого - відмовився. Під час даної події його дії не відповідали обстановці, ОСОБА_1 висловлювався нецензурною лайкою, а також вчиняв всі дії для уникнення проходження відповідного огляду.
Вказані докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку та передбаченими способами. Відповідно відсутні будь-які сумніви у їх достовірності та істинності.
При розгляді справи цим доказам суд дав належну оцінку, а тому твердження захисника – адвоката Ціпле І.Ю.в апеляційній скарзі про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи - є необґрунтованими. Наведені докази є допустимими, належними і достатніми для підтвердження висновків суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги про те, що до протоколу не додано жодних доказів щодо керування ОСОБА_1 транспортним засобом, апеляційний суд відхиляє як такі, що не підтверджені будь-якими доказами й спростовані доказами, які наявні в матеріалах справи. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд враховує і те, що наявною у справі копією постанови про накладення адміністративного стягнення серії БАД №269620 від 03.01.2024, відповідно до якої водій  ОСОБА_1  03 січня 2024 року о 17 год. 43 хв. по вул. Дібрівська в с. Нижня Апша Тячівського району Закарпатської області, керуючи транспортним засобом марки «Тойота Рав 4», номерний знак  НОМЕР_1 , перед поворотом ліворуч не подав сигнал світловим показчиком, не пред`явив посвідчення водія та не пред`явив поліс обов`язкового страхування транспортного засобу, чим порушив п.п. 9.2 б, 2.1.а та 2.1 ґ Правил дорожнього руху України, та вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП за що на нього накладено адміністративне стягнення у розмірі 510 грн. і яка не скасована у встановленому законом порядку, суд апеляційної інстанції визнає встановленим факт керування  ОСОБА_1 транспортним засобом за обставин встановлених судом першої інстанції.

Разом з тим, жодних заяв або клопотань, або інших пояснень  ОСОБА_1  та його захисника – адвоката Ціпле І.Ю.з приводу незаконних дій працівників поліції матеріали провадження не містять, а незгода з діями працівників поліції була висловлена ними лише під час подачі апеляційної скарги, що можна розцінювати, як спосіб захисту останнього.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що відеозапис не може бути визнаний доказом, який доводить вину ОСОБА_1 , оскільки не є безперервним, апеляційний суд зазначає, що на наявному в матеріалах справи відеозаписі зафіксовано в повному обсязі обставини, що підлягають з`ясуванню та дають можливість встановити в діях особи склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, а саме відмову водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що відеозаписи, які наявні у матеріалах справи є повними та вичерпно інформативними, носять безсторонній характер, позбавлені упередження та суб`єктивного ставлення і надають можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Відеозапис є належним та допустимим доказом, оскільки згідно з приписами п. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-УІІІ поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою, зокрема, попередження, виявлення або фіксування правопорушення.
       Разом з тим, нормами КУпАП не передбачено долучення до протоколу повністю всього безперервного відеозапису. Те, в якому обсязі надається відеозапис відноситься виключно до дискреційних повноважень працівників поліції. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що для вирішення справи важливими є лише ті фактичні дані, зафіксовані за допомогою відеокамери поліцейського, які свідчать про вчинення адміністративного правопорушення, або про протилежне. Уданому випадку, зміст відеозапису не викликає сумнівів щодо події адміністративного правопорушення, та перебігу обставин огляду водія на стан алкогольного сп`яніння.
Неодноразово суд апеляційної інстанції в справах про адміністративне правопорушення наголошував, що скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації, зокрема за наявності технічних помилок, відсутність безперервності відеозапису, за відсутності інших підстав для скасування постанови суду, жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід був би проявом надмірного формалізму та істотно порушував основні принципи правовладдя (невідворотності покарання за скоєне порушення, справедливості, рівності тощо).

Оскільки вказаний відеозапис містить інформацію, що повністю узгоджується зі змістом обставин, викладених як у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №487396 від 03 січня 2024 року, так й у долучених до нього доказах, а тому відсутні будь-які сумніви в його належності та допустимості.

Всупереч доводам апелянта, факт роз`яснення працівниками поліції ОСОБА_1 , його прав, передбачених ст. 268 КУпАП, підтверджується відеозаписом події та протоколом, відповідно до яких останньому були роз`яснені його права, передбачені як ст. 63 Конституції України так і ст. 268 КУпАП.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що протокол про адміністративне правопорушення працівниками поліції складено з порушеннями ст. 256 КУпАП, нічим не підтверджуються. Всі матеріали справи зібрані працівниками поліції, які діяли в межах своїх повноважень, а протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1ст. 130 КУпАП щодо водія ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам ст. 256 КУпАП. Більш того, такі доводи не впливають на законність та обґрунтованість судового рішення, оскільки не є такими, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 , чи його представник оскаржували дії працівників поліції щодо складання відносно ОСОБА_1 протоколу. Доказів неправомірної поведінки працівників поліції чи інших доказів, які б спростовували фактичні дані, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення та додатках до нього матеріали справи не містять.

Інші підстави, які б свідчили про відсутність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП в діях  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не зазначено й під час апеляційного перегляду справи не встановлені, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Дії  ОСОБА_1 вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а висновок суду першої інстанції, про керування ним автомобілем у стані алкогольного сп`яніння та відмову особи від проходження у встановленому порядку освідчення на стан алкогольного сп`яніння, чим порушено п. 2.5 Правил дорожнього руху, жодним чином не спростовано. Інші доводи апелянта до уваги на приймаються, оскільки вони не обґрунтовані.
За таких обставин, посилання захисника щодо відсутності в діях ОСОБА_1  складу адміністративного правопорушення є безпідставними та такими, що повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Всі інші доводи, наведені стороною захисту в апеляційній скарзі були предметом ретельного дослідження та змістовного аналізу судом першої інстанції, цілком спростовані висновками, наведеними судом у постанові, інших відомостей, які б могли вплинути на постановлення іншого рішення матеріали справи не містять.
Аналогічні посилання в апеляційній скарзі носять загальний характер та є суб`єктивними, у зв`язку з чим апеляційний суд приходить висновку, що немає необхідності наводити спростування на кожен аргумент апелянта, викладений ним у поданій апеляційній скарзі.
При цьому апеляційний суд керується висновком ЄСПЛ, зроблений ним у справі «Серекін та інші проти України» від 10.02.2010 року, де в п. 51 Суд вказав, що хоча пункт 1 статті Конвенції (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
На переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги спрямовані виключно на ухилення  ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та є способом його самозахисту.
Накладене на ОСОБА_1 стягнення відповідає вимогам ст. 33 КУпАП, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення особи притягнутої до адміністративної відповідальності та запобігання вчиненню нових адміністративних правопорушень.
Місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи, дана належна оцінка особі ОСОБА_1 , правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права та зроблено обґрунтований висновок про доведеність його вини у порушенні вимог п. 2.5 ПДР України та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції і вважає, що з врахуванням наведених обставин, а саме, що  ОСОБА_1 керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, таке порушення Правил дорожнього руху України, є грубим та потенційно небезпечним як для самої особи, яка керує транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, так і для інших учасників дорожнього руху, тяжкість ймовірних наслідків.

Також апеляційний суд окремо звертає увагу на правові позиції Європейського суду з прав людини, висловленні у рішенні від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), де ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Тож, ОСОБА_1 , як і ті, хто реалізував своє право володіти автомобілями та їздити на них - погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».

Отже, водій ОСОБА_1 реалізуючи своє право керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.
При розгляді справи апеляційний суд не встановив порушень законодавства про адміністративні правопорушення суддею суду першої інстанції, які ставили б під сумнів його висновки, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування постанови судді.
Зважаючи на вищевикладене апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
        Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Ціпле І.Ю. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 квітня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін. 

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя Т.Ю. Бисага