Справа № 344/9801/24 
Провадження № 22-ц/4808/1314/24
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В. 
Суддя-доповідач Барков 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
       головуючого судді        Баркова В. М.
       суддів:                Девляшевського В. А.,
                               Луганської В. М., 
       секретаря                Гудяк Х. М.,
розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Широких Юлії Валеріївни на рішення Івано-Франківського міського суду від 31 липня 2024 року в складі судді Мелещенко Л. В., ухвалене у м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 02 серпня 2024 року, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про усиновлення,

ВСТАНОВИВ:
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про усиновлення.
В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначав, що 19 липня 2014 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 . До укладення вказаного шлюбу ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_5 Вказував, що за час перебування шлюбу із ОСОБА_2 між ним та дитиною ОСОБА_5 , якій на момент укладення шлюбу було 8 років, склалися близькі сімейні відносини, вони прив`язались один до одного, вважали один одного відповідно батьком та дочкою. Натомість біологічний батько ОСОБА_3 участі у житті дочки не брав. Також заявник вказував, що після повномасштабного вторгнення дочка ОСОБА_6 виявила намір бути усиновленою ним. У 2023 році при оформленні паспорту ОСОБА_5 змінила своє прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_5 » та по-батькові - з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_5 ». З метою усиновлення доньки ОСОБА_11 він звернувся до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради із відповідною заявою та необхідним пакетом документів, однак Орган опіки і піклування у висновку від 13 грудня 2023 року визнав таке усиновлення недоцільним. Посилаючись на те, що він має бажання бути батьком, а ОСОБА_12 його дочкою та враховуючи відносини, які склались у їх сім`ї, просив постановити рішення, яким усиновити дитину ОСОБА_13 , виключити з актового запису про народження № 1802 від 20 вересня 2006 року відомості про ОСОБА_3 як про батька дитини ОСОБА_4 , внести до складеного Відділом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції актового запису про народження №1802 від 20 вересня 2006 року відомості про громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як батька дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 липня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про усиновлення відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Широких Ю. В. вказує на те, що суд першої інстанції формально послався на норми ст. 4 Європейської Конвенції про усиновлення дітей, якими передбачено пріоритет інтересів дитини, однак не врахував їх при ухваленні оскаржуваного рішення. Також судом першої інстанції не зазначено, у чому саме обставина недостатньої різниці у віці між заявником і дитиною порушує інтереси дитини, виходячи з того, що вона виховується в сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 протягом тривалого часу, з матір`ю дитини заявник перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину. 
На думку представника скаржника, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що основною і визначальною засадою усиновлення дитини є забезпечення її найвищих інтересів. Зауважує, що нормами ч. 2 ст. 9 Європейської Конвенції про усиновлення дітей передбачено, що у найвищих інтересах дитини закон може дозволити відступ від вимоги стосовно мінімального віку або різниці у віці, коли усиновлювач є другим з подружжя або зареєстрованим партнером батька чи матері дитини, або у силу виняткових обставин.
Крім того, представник ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не наведено жодного доводу, чим саме усиновлення ОСОБА_1 доньки ОСОБА_4 не відповідає її інтересам. Посилаючись на вищенаведене, просить рішення суду скасувати, а заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк жодним із учасником справи не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про усиновленняв судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Широких Ю. В., заінтересованих осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які просили апеляційну скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновків, що різниця у віці між заявником ОСОБА_1 та дитиною, яку він бажає усиновити ОСОБА_4 , становить чотирнадцять років, що в силу ст. 211 СК України унеможливлює таке усиновлення. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що заявник може бути усиновлювачем загалом, але не дитини ОСОБА_4 .
Однак, погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 19 липня 2014 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_14 (а.с. 10).
Також встановлено, що до укладення вказаного шлюбу ОСОБА_2 з 03 червня 2006 року по 03 березня 2011 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 , від якого у них народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 11, 35-36).
Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені від 08 лютого 2023 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінила прізвище та по батькові на ОСОБА_4 (а.с. 12).
Із копії нотаріально посвідченої заяви від 22 листопада 2023 року вбачається, що біологічний батько ОСОБА_4 - ОСОБА_3 надає свою згоду на удочеріння його неповнолітньої дочки ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) ОСОБА_1 та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої дочки (а.с. 14).
Таку ж згоду на удочеріння дочки ОСОБА_11 надала і її мати - ОСОБА_2 , що підтверджується копією нотаріально посвідченої заяви від 27 листопада 2023 року (а.с. 15).
ОСОБА_4 зверталася до Служби у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради із заявою, в якій зазначає, що бажає, щоб її усиновив ОСОБА_1 (а.с. 22).
Заявник ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 23).
Подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають спільну дитину ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 34).
Згідно копії довідки № 25081 від 28 листопада 2023 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за даними Муніципального реєстру Івано-Франківської міської територіальної громади ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_15 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).
Із Акту обстеження умов проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 від 11 грудня 2023 року вбачається, що санітарно-побутові умови проживання сім`ї задовільні, є всі умови для виховання, навчання та розвитку дітей (а.с. 19).
Встановлено, що ОСОБА_1 працює та отримує заробітну плату (а.с. 20).
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про усиновлення дитини Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради надано висновок про недоцільність усиновлення дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 (а.с. 25-26). Даний висновок був мотивований тим, що різниця у віці між усиновлювачем та дитиною менша, ніж п`ятнадцять років.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Обов`язок держави забезпечити дитині захист і піклування, необхідні для її благополуччя, узгоджується з позиціями, викладеними у визнаних в Україні міжнародно-правових актах, зокрема, у Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року (пункт 3 статті 10), Конвенції про права дитини 1989 року (стаття 3).
Відповідно до статей 3, 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтями 12 - 15 Конвенції визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою).
На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 24 Закону України «Про охорону дитинства», усиновлення допускається виключно в інтересах дитини України відповідно до закону. Усиновлення (удочеріння) є оформлена спеціальним юридичним актом (рішенням суду) передача на виховання в сім`ю неповнолітньої дитини на правах сина чи дочки.
Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вбачається, що вирішуючи заяву по суті, суд зобов`язаний перевірити наявність передбачених законом підстав для усиновлення, зокрема: чи дали батьки дитини згоду на це (якщо вона необхідна); чи може заявник бути усиновлювачем; чи є дитина відповідно до законодавства суб`єктом усиновлення і чи виконано вимоги частин 1 - 3 статті 218 СК щодо наявності згоди дитини; чи відповідають висновок органу опіки та піклування і дозвіл на усиновлення уповноваженого органу виконавчої влади необхідним вимогам.
Колегія суддів зауважує, що заявник ОСОБА_1 має переважне право на усиновлення ОСОБА_4 відповідно до норм ст. 213 Сімейного кодексу України, оскільки вона виховується в його родині протягом тривалого часу (10 років), з її матір`ю перебуває у зареєстрованому шлюбі, а також подружжя мають спільну дитину ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 03 лютого 2009 року № 3-рп/2009 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення частини другої статті 211 Сімейного кодексу України (справа про різницю у віці між усиновлювачем та дитиною), згідно з положеннями Принципу 2 Декларації прав дитини 1959 року при прийнятті з цією метою законів пріоритетним має бути якнайкраще забезпечення інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини також надає особливого значення при вирішенні справ про усиновлення принципу пріоритету інтересів дитини (Рішення у справі «Піні і Бертані та Манера і Атрипальді проти Румунії» від 22 червня 2004 року).
Відповідно до статті 20 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року), дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. Такий догляд може включати, зокрема, усиновлення.
15 лютого 2011 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про ратифікацію Європейської конвенції про усиновлення дітей (переглянутої)»
Вказана Конвенція підписана 27 листопада 2008 року та запроваджує сучасні правові стандарти у сфері усиновлення з метою максимального врахуванням найвищих інтересів дитини.
Відповідно до статті 4 Європейської Конвенції про усиновлення дітей (переглянутої), компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини. У кожному випадку компетентний орган приділяє особливу увагу важливості того, що усиновлення забезпечує дитину стабільними та гармонійними домашніми умовами.
Відповідно до статті 207 Сімейного кодексу України, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.
Таким чином, суд звертає увагу на те, що основною і визначальною засадою усиновлення дитини є забезпечення її найвищих інтересів.
Під інтересами дитини суд розуміє необхідність створення для неї сприятливих умов (як матеріального, так і морального характеру) для виховання і всебічного розвитку (у фізичному, психічному, духовному та іншому відношенні), максимально наближених, якщо це можливо, до обстановки, звичної для дитини.
Згідно з частиною 1 статті 208 Сімейного кодексу України, усиновленою може бути дитина (стаття 6 цього Кодексу).
Усиновлювачем дитини може бути дієздатна особа віком не молодша двадцяти одного року, за винятком, коли усиновлювач є родичем дитини. Усиновлювачем може бути особа, що старша за дитину, яку вона бажає усиновити, не менш як на п`ятнадцять років (частини 1-2 статті 211 Сімейного кодексу України).
Відповідно до приписів ч.1 ст. 220 СК України, на усиновлення дитини одним із подружжя потрібна письмова згода другого з подружжя, засвідчена нотаріально.
Згідно із ст.ст. 229 - 231 СК України особа, яка подала заяву про усиновлення, може виявити бажання бути записаною у Книзі реєстрації народжень матір`ю, батьком дитини, змінити відомості про місце народження та дату народження дитини. Якщо усиновлювач записується батьком дитини, відповідно змінюється по батькові дитини.
Статтею 9 Європейської конвенції про усиновлення дітей (переглянутої)» передбачений мінімальний вік усиновлювача.
Згідно ч. 1 цієї статті дитина може бути усиновлена лише, якщо усиновлювач досягнув установленого законом із цією метою мінімального віку; такий мінімальний вік не може бути меншим за 18 років і більшим за 30 років. Між усиновлювачем і дитиною повинна бути відповідна різниця у віці, ураховуючи найвищі інтереси дитини, бажано, щоб різниця становила принаймні 16 років.
Разом з тим ч. 2 передбачено, що у найвищих інтересах дитини закон може дозволити відступ від вимоги стосовно мінімального віку або різниці у віці:
a) коли усиновлювач є другим з подружжя або зареєстрованим партнером батька чи матері дитини або b) у силу виняткових обставин.
Проаналізувавши доводи заявника, дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що заявник є другим подружжям матері дитини, яка виховується у його родині тривалий час, а також вони мають спільну дитину, сама дитина бажає бути усиновленою ОСОБА_1 та з власної ініціативи змінила своє прізвище на прізвище та по батькові заявника, виходячи із найвищих інтересів дитини та з метою забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, судова колегія вважає, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, із внесенням відповідних змін до актового запису про народження дитини.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Широких Юлії Валеріївни - задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 31 липня 2024 року - скасувати.
Оголосити  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , усиновлювачем дитини ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Виключити зі складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції актового запису про народження № 1802 від 20 вересня 2006 року відомості про ОСОБА_3 як про батька дитини ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Записати  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 реєстрації народжень відділу реєстрації актів цивільного стану батьком усиновленої дитини ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28 жовтня 2024 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       В. А. Девляшевський

       В. М. Луганська