П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/15224/23	

                                                                                                                                       Головуючий в 1 інстанції: Величко А.В.
                                                                                           Дата і місце ухвалення 31.07.2024 р., м. Миколаїв 

П`ятий апеляційний адміністративний  суд  в складі колегії суддів:  

                    судді – доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                 судді – Градовського Ю.М.
                                                 судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року по справі за позовом Головного управління ДПС у Миколаївській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року до суду надійшла позовна заява Головного управління ДПС у Миколаївській області про стягнення з ФОП ОСОБА_1 в рахунок погашення податкового боргу з податку з орендної плати з фізичних осіб на користь Держави, в рахунок відповідного бюджету 36 125,32 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до розрахунку податкового боргу, довідки про податкову заборгованість та інтегрованої картки платника, податкова заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , з орендної плати з фізичних осіб перед бюджетом становить 36 125,32 грн. Заборгованість виникла в результаті: нарахування згідно податкової декларації №9885394 від 12.04.2023 за період квітень - жовтень 2023 року. У зв`язку з несплатою боржником заборгованості податковим органом було винесено податкову вимогу, яку було направлено рекомендованим листом на адресу ОСОБА_1 . Вказана заборгованість відповідачем не погашена, що і стало підставою для звернення до суду.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року позов Головного управління ДПС у Миколаївській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в рахунок погашення податкового боргу з податку з орендної плати з фізичних осіб на користь Держави, в рахунок відповідного бюджету 36 125,32 грн. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просив скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідач не був повідомлений про існування даної адміністративної справи, у зв`язку з чим не міг надати до суду докази відсутності у нього податкового боргу. Апелянт вказує, що 02.02.2024 року ним було подано уточнюючу податкову декларацію, якою було зменшено податкове зобов`язання на суму 61929,11 грн., внаслідок чого на момент ухвалення оскаржуваного рішення податковий борг був відсутній.
Представником позивача надано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить позовну заяву залишити без розгляду. В обґрунтування своє позиції представник податкового органу зазначає, що 02.02.2024 року позивач подав уточнюючу податкову декларацію, на підставі якої податковим органом було зменшено податкові зобов`язання на суму 36125,32 грн. Представник позивача вказує, що на момент подання відзиву на апеляційну скаргу податковий борг у відповідача відсутній,  у зв`язку з чим вважає, що наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду на підставі ч.5 ст. 240 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Частиною 1 ст. 11 КАС України встановлено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Згідно вимог ст. 174 КАС України, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 251 цього Кодексу. 
Колегія суддів зазначає, що будь-яких доказів на підтвердження факту обізнаності відповідача про відкриття провадження по справі за позовом Головного управління ДПС у Миколаївській області матеріали справи не містять.
Так, надісланий на адресу відповідача лист повернувся до суду із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання», яка не дає суду обґрунтованих процесуальних підстав для визначення факту належного повідомлення сторони у судовій справі, а отже не є належним доказом отримання судового рішення у розумінні вимог КАС України.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22.08.2024 у справі № 560/21175/23 10.02.2022 у справі №540/1540/20, від 23.12.2021 у справі №640/5058/20, від 04.11.2021 у справі №826/4978/16, від 29.12.2020 у справі №640/21490/19, від 27.02.2020 у справі №814/1469/17 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №752/11896/17, від 12.02.2019 у справі №906/142/18.
Таким чином, суд першої інстанції порушив право відповідача на участь у судовому розгляді, не забезпечив йому можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.
Відповідно до вимог п.3 ч.3 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Наведені положення процесуального закону, обставини справи щодо неналежного повідомлення відповідача про факт розгляду справи свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що за частиною третьою статті 317 КАС України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку та вирішуючи питання щодо суті спірних правовідносин, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим Кодексом України.
Відповідно до пункту 14.1.137 статті 14 ПК України орган стягнення - державний орган, уповноважений здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу в межах повноважень, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.
Контролюючий орган має право застосовувати до платників податків фінансові (штрафні) санкції, стягувати до бюджету та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу.
У відповідності до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України, «грошове зобов`язання платника податків» - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Правовими положенням підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень, у відповідності до положень пункту 41.2 статті 41 ПК України.
Згідно з абзацом першим пункту 287.4 статті 287 ПК України податкове зобов`язання з плати за землю, визначене у податковій декларації, у тому числі за нововідведені земельні ділянки, сплачується власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.
Згідно з пунктом 54.1 статті 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Пунктом 56.11 статті 56 ПК України закріплено, що не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.
Водночас відповідно до абзаців першого і п`ятого підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих РФ територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року – в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Платники плати за землю, які до дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» відповідно до пункту 286.2 статті 286 цього Кодексу задекларували за 2022 та/або 2023 роки податкові зобов`язання з плати за землю за земельні ділянки, що розташовані на територіях, визначених цим підпунктом, мають право відкоригувати нараховані податкові зобов`язання з плати за землю за період березень 2022 - грудень 2023 року шляхом подання в порядку, визначеному цим Кодексом, уточнюючих податкових декларацій.
Звертаючи до суду, податковий орган стверджував, що відповідно до розрахунку податкового боргу, довідки про податкову заборгованість та інтегрованої картки платника, податкова заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , з орендної плати з фізичних осіб перед бюджетом становить 36 125,32 грн. Заборгованість виникла в результаті: нарахування згідно податкової декларації №9885394 від 12.04.2023.
Водночас, у межах даної справи предметом доказування є: обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку; встановлення факту її сплати в добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту; перевірка вжиття контролюючим органом заходів щодо стягнення податкового боргу на підставі та в черговості, встановлених ПК України тощо (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2019 року по справі № 813/2092/15).
Апеляційний суд наголошує, що у справах про стягнення податкового боргу, під час прийняття судового рішення мають бути враховані не лише обставини і підстави, які спонукали позивача як суб`єкта владних повноважень звернутися до суду з позовом про стягнення податкового боргу, але і ті, які існують на час ухвалення судового рішення. 
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем 02.02.2024 року на підставі абзаців першого і п`ятого підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України було подано уточнюючу податкову декларацію, якою було зменшено податкове зобов`язання на суму 61929,11 грн., внаслідок чого на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції податковий борг був відсутній.
Крім того, факт відсутності податкового боргу, стягнення якого є предметом даної адміністративної справи, визнається Головним управлінням ДПС у Миколаївській області у відзиві на апеляційну скаргу. При цьому, відповідно до положень ч.1 ст. 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Колегія суддів звертає увагу, що за змістом частини четвертої статті 9 КАС України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи, закріплений частиною першою статті 90 КАС України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 ст. 73 КАС України).
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (ст. 72 КАС України). Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати з власної ініціативи (частина третя ст. 77 КАС України).
Таким чином, внаслідок допущених порушень норм процесуального права в частині неналежного повідомлення відповідача, судом першої інстанції було неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення до справи  та порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин цієї справи, оскільки в межах цієї справи істотне значення має дотриманням відповідних умов, встановлених ПК України, як обов`язкової передумови для стягнення податкового боргу в судовому порядку.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Що стосується клопотання  Головного управління ДПС у Миколаївській області про залишення адміністративного позову без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 240 КАС України, апеляційний суд зазначає, що воно задоволенню не підлягає, оскільки положеннями ч.2 ст. 240 КАС України передбачено, що заява про залишення позову без розгляду може бути подана лише до початку розгляду справи по суті, тобто не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень частини 5 статті 139 КАС України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Колегією суддів встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору у межах даної справи на підставі п. 27 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідач при зверненні з апеляційною скаргою сплатив судовий збір у розмірі 4542,00 грн., який було зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України. Таким чином, понесені відповідачем судові витрати у вигляді судового збору, підлягають відшкодуванню за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України.
Керуючись ст.ст. 139, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року – скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Головного управління ДПС у Миколаївській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу.
Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4542,00 грн. (чотири тисячі п`ятсот сорок дві гривні 00 копійок).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених  ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 24.10.2024 р. 

Суддя – доповідач:                                                                                  Л.П.  Шеметенко 

Суддя:                                                                                                       Ю.М. Градовський 

Суддя:                                                                                                        І.О. Турецька