ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

08 жовтня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/2873/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1   на рішення  Запорізького окружного адміністративного суду від 27.06.2024 ( суддя Семененко М.О.) в адміністративній справі №280/2873/24  за позовом  ОСОБА_1   до  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про  визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, у якій позивач просить суд:
визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення пенсії позивачки – протиправною та дискримінаційною, визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці викладене в рішенні відповідача №6 від 20.01.2023 року та визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсію позивачці;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області вчинити певні дії – поновити виплату пенсії позивачці з 07.10.2009 року, на вказаний нею банківський рахунок - НОМЕР_1 в АТ “Ощадбанк”, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.02.1997 позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання. Представники позивача зверталися безпосередньо до відповідача із заявою про добровільне виконання судового рішення по справі №280/3417/22. Проте, рішенням №6 від 20.01.2023 відповідач відмовив у поновленні виплати пенсії позивача, обґрунтовуючи свою відмову відсутністю належним чином завірених документів. Вважає, що рішення, дії та бездіяльність відповідача щодо незаконної відмови у поновленні пенсії є неправомірними і дискримінаційними та суперечать чинному законодавству. Просить позов задовольнити.
Рішенням  Запорізького окружного адміністративного суду від 27.06.2024 в задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями суду першої інстанції, позивач звернулася із апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
          На обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначила, зокрема, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не врахував висновків викладених у постанові не врахував висновків Верховного Суду, викладених  у  постановах  від  27 лютого, 18 липня, 18 вересня 2018 року,  29  липня  2020  року (справи №№127/20588/17, 263/3644/17, 199/5647/17,  489/89/17 відповідно).
Відповідно до  п.  3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд  якого  можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає  підстав  для проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних  підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що    позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала на території України, що підтверджується записами в трудовій книжці.
27.02.1997 позивачка виїхала на постійне проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль, що сторонами не заперечується.
Після переїзду на місце постійного проживання до Ізраїля, позивачу офіційними органами Ізраїлю наданий документ - посвідчення особи № НОМЕР_2 , видане органом МВС Петах Тіква, 03.04.1997.
20.01.2022 представник позивача за довіреністю звернуся до Пенсійного фонду України із заявою про поновлення пенсії, до якої долучив наступні документи: заява про поновлення пенсії (оригінал); довіреність представників (належним чином завірена копія); посвідчення особи № 317489110 (належним чином завірена копія); ІПН (належним чином завірена копія); трудова книжка (належним чином завірена копія); довідка про належність до громадянства України №6164/19-530зг-57 від 05.03.2021 року (належним чином завірена копія); заява ОСОБА_1 про виплату пенсії на банківський рахунок (оригінал).
Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в своїх рішеннях № 0800-0202-8/8274 від 28.01.2022 та № 0800-0202-8/10276 від 04.02.2022 відмовило у поновленні виплати пенсії позивачці.
Позивач оскаржив відмову в поновленні виплати пенсії до суду.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09.09.2022 у справі №280/3417/22 зобов`язано Управління повторно розглянути заяву від 20.01.2022 ОСОБА_1 про поновлення пенсії за віком, подану представником за довіреністю та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.
Представник позивача звернувся до відповідача із заявою про виконання судового рішення від 09.09.2022 по справі №280/3417/22.
Рішенням Управління №6 від 20.01.2023 позивачу відмовлено у поновленні пенсії за віком. Виконуючи рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.09.2022 по справі №280/3417/22, відділом перерахунків пенсії №1 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно була розглянута заява ОСОБА_1 від 20.01.2022 щодо поновлення пенсії за віком. Згідно з Порядком №22-1, заява про поновлення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України разом з оригіналами документів, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрацію), через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр). При зверненні були надані копії наступних документів заявниці: посвідчення особи, довідку про належність до громадянства України від 05.03.2021 №6164/19-530 зг-57, трудової книжки, довіреності, документа про присвоєння реєстраційного номеру облікової карти податків, заяв про виплату пенсії на поточній банківський рахунок від 20.01.2022 та про поновлення пенсії від 19.01.2022. Жодних оригіналів документів додано не було. Прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в поновленні пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з ненаданням оригіналів необхідних документів.
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).
          Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009, пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
          Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009.
          Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009, оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
          Крім того, як окреслив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
          У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
          Тобто, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону №1058 громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України.
          Отже, громадяни України, які проживають в Ізраїлі, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
          Статтею 44 Закону №1058 встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу ПФУ або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням ПФУ за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики. 
          Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок № 22-1).
          Згідно з положеннями пункту 2.9 Порядку №22-1 (на час виникнення спірних правовідносин) особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
          Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.
          Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
          Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
          З аналізу зазначеної норми вбачається, що особа яка звертається до пенсійного органу із заявою про поновлення пенсії повинна пред`явити чинні паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації; при цьому документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку.
          Як встановлено апеляційним судом, до заяви про поновлення пенсії позивачем не було додано жодного документа, яке б посвідчувало її особу.
          Така заява була подана до відповідача її представником.
          Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року № 5492-VI(далі - Закон № 5492-VI) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України; 2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.
          Пунктом 2.22 Порядку №22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.
          Згідно з пунктом 2.23 Порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
          З аналізу вищевказаних приписів Порядку №22-1 слідує, що при зверненні до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії, заявник подає відповідну заяву разом із переліком документів, який передбачений Порядком №22-1. Особа, яка звертається за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.
          Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем не було дотримано встановленого порядку звернення за поновленням пенсії, оскільки заява була подана без дотримання вимог статті 44 Закону № 1058-IVта Порядку №22-1 щодо необхідного пакету документів, а відтак територіальний орган Пенсійного фонду України правильно розглянув заяву представника позивача, зазначавши про необхідність дотримання процедури звернення за поновленням виплати пенсії з наданням необхідних для цього документів.
          Колегія суддів зазначає, що посвідчення, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль, відповідно до законодавства України не є належним документом, що посвідчує особу, яка звернулася за призначенням/поновленням пенсії, подання якого передбачено пунктом 2.9 Порядку №22-1.
          При цьому, посвідчення особи, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль посвідчує особу виключно на території Держави Ізраїль та не є посвідченням особи у розумінні пункту 1 частини першої статті 13 Закону №5492-VI, а Положення Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року №113, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки відповідно до пункту 1.4 зазначеної Інструкції, легалізації не підлягають оригінали, копії та фотокопії паспортів, військових квитків, трудових книжок, документів, що мають характер листування, дозволів на носіння зброї, свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (технічних паспортів), посвідчення водія, посвідчення особи, нормативно-правові акти та роз`яснення щодо їх застосування.
          Аналогічна правова позиція щодо тлумачення норм Закону № 1058-IVта Порядку №22-1 викладена у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2018 року у справі №805/465/18-а, від 1 жовтня 2021 року у справі № 280/5116/19, від 21 грудня 2021 року у справі № 540/1588/19, від 5 травня 2022 року у справі №520/9776/19, від 11 травня 2022 року в справі № 540/1429/21, від 18.11.2022 у справі № 280/4176/19 та від 31.01.2023 в справі № 200/11358/19, від 23.11.2023 у справі  № 540/1625/21.
          Колегія суддів звертає увагу, що зазначена практика Верховного Суду є релевантною до спірних правовідносин. Відступ від правової позиції, викладеної Верховним Судом у зазначених постановах, не здійснювався.
          Таким чином, відмовляючи представнику позивача у задоволенні заяви про поновлення пенсії ОСОБА_1 відповідач діяв відповідно до закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняв дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримувався встановленої законом процедури.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи  апеляційної скарги щодо необхідності  врахування висновків Верховного Суду, викладених  у  постановах  від  27 лютого 2018 року  у справі  № 127/20588/17,  від  18 липня 2018 року  у справі  № 263/3644/17,  від 29  липня  2020  року  у справі  №  489/89/17  , оскільки  у  вказаних справах, на відміну  від  справи, яка розглядається, стояло питання про наявність  у  заявника громадянства України. В той же час,  у данній справі сторонами не заперечується, що позивачка є громадянкою України. Підставою для відмови  у  поновленні пенсії було не відсутність або наявність громадянства, а те, що із заявою не було додано документа, який би посвідчив особу заявника.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неврахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, не знайшли свого підтвердження.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції   правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу    ОСОБА_1     залишити без задоволення.
Рішення   Запорізького окружного адміністративного суду від 27.06.2024 в адміністративній справі №280/2873/24  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 08 жовтня 2024 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 11 жовтня 2024 року.

Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова