Ухвала
 
10 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 757/26574/23-ц
провадження № 61-14799ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року у справі за заявою Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області, особа, щодо якої вимагається розкриття банківської таємниці - ОСОБА_1 , банк - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У 2023 році Головне управління Державної податкової служби у Запорізькій області (далі - ГУ ДПС у Запорізькій області), заінтересовані особи: ОСОБА_1 , АТ КБ «Приватбанк», звернулося до Печерського районного суд м. Києва із заявою про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, в якій просило суд зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» надати інформацію, що містить банківську таємницю, щодо ОСОБА_1 шляхом надання у паперовому або електронному вигляді інформації про рух грошових коштів по розрахунковому рахунку №  НОМЕР_1 за період часу з 01 січня 2017 року по 31 травня 2021 року, який належить ОСОБА_1 із зазначенням контрагентів, дат проведення операцій, сум та призначень платежів, найменувань, кодів ЄДРПОУ.
 
Заява мотивована тим, що ГУ ДПС у Запорізькій області отримано відомості від державного реєстратора про припинення з 31 травня 2021 року підприємницької діяльності платника податків ОСОБА_1 . Відповідно до наказу ГУ ДПС у Запорізькій області від 21 лютого 2023 року № 213-п на підставі вимог п. п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1 ст. 75, п. п. 78.1.1, 78.1.7 п. 78.1 ст. 78, п. 52-2 та п. 69.2 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI, призначено проведення документальної позапланової виїзної перевірки ОСОБА_1 з 23 лютого 2023 року тривалістю 5 робочих днів, за період діяльності з 01 липня 2017 року по 31 травня 2021 року з метою перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства та за період з 17 липня 2013 року по 31 травня 2021 року з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
 
Для вручення наказу ГУ ДПС у Запорізькій області від 21 лютого 2023 року № 213-п та пред`явлення направлення на перевірку від 23 лютого 2023 року № 337 було здійснено вихід за податковою адресою платника податків, а саме: АДРЕСА_1 та встановлено факт неможливості проведення позапланової виїзної перевірки у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 за податковою адресою, про що складено акт від 23 лютого 2023 року № 207/08-01-24-06/ НОМЕР_2 про неможливість проведення перевірки у зв`язку з відсутністю платника податків - фізичної особи за податковою адресою. Зазначена інформація 24 лютого 2023 року була передана до Головного управління Національної поліції у Запорізькій області та направлено запит про встановлення місцезнаходження платника податків. 
 
Відповідно до інформаційних даних АІС «Податковий блок» платник податків - фізична особа ОСОБА_1 для проведення розрахунків використовував наступний банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк».
 
На підставі викладеного, для реалізації повноважень податкового органу щодо проведення документальної позапланової виїзної перевірки платника податків, з метою здійснення контролю за додержанням податкового, валютного та іншого законодавства, ГУ ДПС у Запорізькій області просило розкрити щодо ОСОБА_1 інформацію, яка містить банківську таємницю.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 11 вересня 2024 року, у задоволені заяви ГУ ДПС у Запорізькій області відмовлено.
 
ГУ ДПС у Запорізькій області 05 листопада 2024 року через підсистему Електронний суд подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києвавід 05 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу.
 
Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 21 листопада 2024 року подано матеріали на усунення недоліків, зокрема уточнену касаційну скаргу, у якій особа, яка подала касаційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення заяви про розкриття інформації, яка містить банківську таємницю.
 
В уточненій касаційній скарзі підставою, на якій подається касаційна скарга, ГУ ДПС у Запорізькій області зазначає неправильне застосування норм матеріального права та що існує необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження, ГУ ДПС у Запорізькій області зазначає, що необхідно відступити від висновків викладених в постанові Верховного Суду, викладених у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі №756/1867/19 де, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви про розкриття банківської таємниці, Верховний Суд зазначив, що термін перевірки, встановлений наказом ДПС, сплив, а наказу про проведення перевірки в інші періоди не приймалося. У висновку необхідно відступити саме від визначення строків проведення документальної позапланової перевірки встановлені статтею 82 Податкового кодексу України. Верховний Суд керується цією нормою права при розгляді касаційних скарг контролюючих органів, і не бере до уваги той момент, що при позитивному вирішенні справи про розкриття банківської таємниці контролюючим органом буде ініційовано прийняття нового наказу про проведення перевірки з урахуванням строків передбачених Податковим кодексом України. Розкриття банківської таємниці в процесі перевірки, повинно бути своєчасним та беззаперечним, тому що затягування всього процесу, дозволяє ухилятися від сплати податків, формувати незаконні схеми уникнення від сплати податків, що у військовий час є неприпустимим.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ГУ ДПС у Запорізькій області не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                       В. І. Крат