Справа № 148/2150/23
Провадження № 22-ц/801/2191/2024
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року	Справа № 148/2150/23	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Матківської М.В., Шемети Т.М., 
       розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №148/2150/23 запозовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, 
за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_2 – адвоката Дунаєва Івана Борисовича на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2024 року,яке ухвалене суддею Скаковською І.В. у Томашпільському районномусуді Вінницької області, повний текст складено 07 лютого 2024 року, 

в с т а н о в и в :

В жовтні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона є дочкою відповідача  ОСОБА_2 .
На даний час навчається у Вінницькому державному педагогічному університеті ім. М. Коцюбинського ІV рівня акредитації на 1 курсі факультету дошкільної і початкової освіти ім. В. Волошиної за спеціальністю «Дошкільна освіта Логопедія» денної форми навчання, у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, оскільки не має змоги влаштуватись на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток.
Таким чином, просила суд стягувати з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дати настання повноліття і до закінчення навчання, або до досягнення нею 23 років.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь дочки ОСОБА_1 аліменти на її утримання, в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи стягнення з 20 жовтня 2023 року і до закінчення дочкою навчання, але не більш ніж до досягнення нею 23-х річного віку. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.
Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 – адвокат Дунаєв І.Б. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, суд першої інстанції дійшов помилкового та передчасного висновку про обґрунтованість позову та наявність правових підстав щодо його задоволення, а тому просив рішення суду скасувати в порядку п.2, 3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що у шлюбі в сторін народилась дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками якої у свідоцтві записані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського № 19/202 від 13 вересня 2023 року ОСОБА_1 є студенткою першого курсу денної форми навчання спеціальності 012 «Дошкільна освіта та Логопедія». Термін навчання з 01 вересня 2023 року по 30 червня 2027 року. 

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка вказала, що оскільки навчається на денній формі, вона не має можливості влаштуватись на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток, тому потребує матеріальну допомогу.

Отже, судом встановлено, що повнолітня донька ОСОБА_4 продовжує навчання на денній формі, самостійного заробітку не має, потребує матеріальної допомоги.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно з роз`ясненнями п. п. 17, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх сина, дочку, які продовжують навчання після досягнення повноліття( незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. І ці, здавалось би, зрозумілі і прості речі закріплені на міжнародному рівні у Конвенції ООН про права дитини.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності можливості сплачувати аліменти не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними доказами в розумінні положень статті 81 ЦПК України.

Крім того, доказів того, що ОСОБА_2 є непрацездатним, матеріали справи не містять та відповідачем не надано суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на утриманні відповідача перебувають ще двоє малолітніх дітей, не свідчить про не можливість ним надавати матеріальну допомогу позивачу, дочці ОСОБА_5 та не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. 

Враховуючи вищевказані обставини, зважаючи на принцип розумності та справедливості, апеляційний суд вважає визначений судом першої інстанції розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на утримання повнолітньої доньки на період навчання, законним та обґрунтованим.

Виходячи з аналізу практики висловленої Верховним Судом, ЄСПЛ судова колегія приходить висновку про відмову у задоволенні вимог апеляційної скарги, а постановлене рішення залишити без змін.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Дунаєва Івана Борисовича залишити без задоволення.
Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 27 листопада 2024 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Матківська М.В.
       
                                                       Шемета Т.М.