П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                    У К Р А Ї Н И
 
27 листопада 2024 року                                                                                         м. Київ
         
Справа № 366/3395/23
Провадження: № 22-ц/824/17266/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддівНежури  В. А., Соколової В. В.
секретар Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури
 
на рішення Іванківського районного суду Київської області від 15 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Корчкова А. А.,
 
у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, визнання недійсним наказу, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та повернення земельної ділянки на користь держави,
 
у с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2023 року керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі по тексту - позивач), звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (далі по тексту - відповідач- 1) та ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , відповідач - 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі по тексту - третя особа), мотивуючи його тим, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 12 серпня 2013 року № КИ/3222081400:02:003:/00004376 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку, кадастровий номер 3222081400:02:003:0044, площею 2 га, на території Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
18 вересня 2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Іванківського міжрайонного управління юстиції Гніденком А. В. здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:003:0044 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 5971575 від 18 вересня 2013 року).
На підставі заяви ОСОБА_1 від 29 квітня 2021 року № 548 вказану земельну ділянку поділено на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222081400:02:003:0048 площею 1,7133 га та 3222081400:02:003:0049 площею 0,2876 га. Державним реєстратором Іванківської селищної ради Гніденком А. В. здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:003:0048 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 58405718 від 28 травня 2021 року) та на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:003:0049 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 58406903 від 28 травня 2021 року).
За матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:02:003:0049 (яка утворена у результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3222081400:02:003:0044) є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована у 23 кварталі Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».
Право постійного користування ДСГП «Ліси України (як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство») землями лісогосподарського призначення 23 кварталу Оранського лісництва, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, погодженими Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та затвердженими Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства.
Відповідно до інформації ДП «Іванківське лісове господарство» від 19 квітня 2019 року  № 220 за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована в 10 виділі 23 кварталу, та має наступні таксаційні характеристики: склад - 10 сосна звичайна віком 70 років.
Наказом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 14 грудня 2022 року № 18 створено філії спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», зокрема, створено філію «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».
Вказує, що спірну земельну ділянку передано у приватну власність за рахунок земель, які перебувають у постійному користуванні ДСГП «Ліси України (як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство») без виключення їх з Державного лісового фонду України.
Головним управлінням Держземагентства у Київській області на підставі вищезазначеного наказу здійснено незаконне відведення земельної ділянки у приватну власність громадянина без згоди землекористувача, без вилучення з постійного користування ділянки, без зміни цільового призначення ділянки, у тому числі за погодженням з постійним лісокористувачем, та, відповідно, без розроблення і затвердження в установленому порядку проекту землеустрою щодо відведення ділянки (в порядку зміни цільового призначення).
Унаслідок прийняття вказаного наказу та у зв`язку з реєстрацією права приватної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну земельну ділянку дійсний власник (Київська обласна державна адміністрація) та землекористувач (ДСГП «Ліси України») цієї ділянки лісогосподарського призначення позбавленні можливості розпоряджатися і користуватися нею відповідно до вимог законодавства.
На підставі викладеного просить суд: усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсними наказу Головного управління Держземагентства у Київській області від 12 серпня 2013 року № КИ/3222081400:02:003:/00004376, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 58406903 від 28 травня 2021 року про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,2876 га з кадастровим номером 3222081400:02:003:0049, повернення земельної ділянки на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 15 серпня 2024 року у задоволенні позову керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції  вважав, що прокурор у даній справі обрав неналежний спосіб захисту прав позивача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Суд указав, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, а тому пред`явлення вимог про усунення власнику перешкод у здійсненні права власності шляхом повернення земельної ділянки є неефективним способом захисту порушеного права. 
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
У поданій апеляційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що належним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному статтею 391 ЦК України, статтею 152 ЗК України, з метою усунення перешкод державі в особі Київської обласної державної адміністрації у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення.
Також, судом не застосовано до даних правовідносин релевантні правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах від 16 лютого 2022 року у справі №363/669/17, від 07 липня 2018 року у справі №653/1096/6-ц, від 23 грудня 2023 року у справі №916/1517/22.
 
Рух справи у суді апеляційної інстанції 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання
У судовому засіданні прокурор Недвига Н. О. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.
Представник третьої особи ДСГП «Ліси України»  - Яременко З. І. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити
Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 12 серпня 2013 року № КИ/3222081400:026003:/00004376 затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано              ОСОБА_1   у власність земельну ділянку з  кадастровим номером 3222081400:02:003:0044, площею 2,0 га, на території Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.28, том 1).
18 вересня 2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Іванківського міжрайонного управління юстиції Гніденком А. В., здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:003:0044 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 5971575 від 18 вересня 2013 року) (а.с.29-32, том 1).
29 квітня 2021 року на підставі заяви ОСОБА_1 , посвідченої та зареєстрованої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Правосудовою М. В. в реєстрі за № 548, вказану земельну ділянку поділено на дві окремі земельні ділянки, в тому числі одна з кадастровим номером: 3222081400:02:003:0049 площею 0,2876 га. державним реєстратором Іванківської селищної ради Гніденком А. В. здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:003:0049 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 58406903 від 28 травня 2021 року).
За матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400602:003:0049, яка утворена у результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3222081400602:003:0044, є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована у 23 кварталі Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».
Право постійного користування ДСГП «Ліси України, як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство», землями лісогосподарського призначення 23 кварталу Оранського лісництва, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, погодженими Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та затвердженими Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства.
За інформацією ДП «Іванківське лісове господарство» спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні вказаного лісогосподарського підприємства в кварталі 23 Оранського лісництва, що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. ДП «Іванківське лісове господарство» погодження чи згоди на вилучення або припинення права постійного користування підприємство не надавало.
Відповідно до даних ВО «Укрдержліспроект» від 18 лютого 2022  року за № 167 та доданими фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталів і межами їх таксаційних виділів ДП «Іванківське лісове господарство», відповідно до якої за даними лісовпорядкування 2003 та 2014 років спірна земельна ділянка розташована в межах земель кварталу 23 Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство».
 
Позиція суду апеляційної інстанції
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Поняття земель лісогосподарського призначення наведене в статті 5 Лісового кодексу України, згідно з якою до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.
Частиною 2 статті 5 Лісового кодексу України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Тобто в порядку статті 20 Земельного кодексу України, частини 1 та 4 якої передбачають, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органі місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Згідно із пункту 5 Розділу VII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України передбачено, що до здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, що до набрання чинності цим Кодексом передані їм на такому праві, це право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів відмічає, що в матеріалах справи містяться належні докази на підтвердження того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:02:003:0049 відноситься до земель лісогосподарського призначення.
У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (стаття 8 ЛК України).
До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).
Місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону (пункт 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»).
Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території: передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території; передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними (пункти 4, 5 частини першої статті 31 ЛК України).
Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (частини перша та друга статті 149 ЗК України).
Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті (частина шоста статті 149 ЗК України).
Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті (частина п`ята статті 149 ЗК України).
Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу (частина дев`ята статті 149 ЗК України).
З огляду на наведене, вилучення для нелісогосподарських потреб і передання у власність спірних земельних ділянок державної власності, які віднесені до земель лісогосподарського призначення не належало до повноважень Головного управління Держземагенства у Київській області.
Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Отже, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року  у справі № 359/3373/16-ц.
Тобто, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування у цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є саме забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Згідно правового висновку Великої палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, у разі якщо перехід права володіння на земельну ділянку є неможливим в силу закону, в такому випадку зайняття спірних земельних ділянок слід розглядати як не пов`язане з позбавлення володіння порушення права власності держави, у зв`язку з цим таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом.
Водночас, згідно частини першої та другої статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону.
Статтею 56 Земельного кодексу України встановлено, що землі лісового фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісового фонду загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.
Володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.
Земельна ділянка з кадастровим номером 32220811400:02:003:0044, яка в подальшому була поділена на дві окремі земельні ділянки, зокрема, з кадастровим номером: 3222081400:02:003:0049, вибула з володіння держави на підставі наказу Головного управління Держземагентства у Київській області від 12 серпня 2013 року № КИ/3222081400:026003:/00004376 без вилучення із Держлісфонду України. Тому є підстави вважати, що така ділянка вибула з володіння власника поза його волею. 
В даному випадку, належним способом захисту порушеного права власності є віндикаційний позов до кінцевого набувача. 
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16-ц, заявлені в цій справі позовні вимоги не відповідають належному способу захисту, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений виключно володільцем майна, яким держава, від імені якої був пред`явлений цей позов, вже не є.
Колегія суддів відмічає, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, та в такому випадку має бути заявлена вимога саме про витребування майна з чужого незаконного володіння, інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Посилання прокурора на постанови Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 363/669/17  та від 23 грудня 2023 року у справі № 916/1517/22 є помилковим з огляду на таке.
Так, прокурор вказує, що у вказаних постановах міститься висновок, що зайняття земельних ділянок, зокрема, шляхом часткового накладення, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. При цьому негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.
Разом із тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду постанові від  23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16 надано тлумачення такого висновку та зазначено, що у зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).
Водночас у справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка належить на праві власності відповідачу.
Отже, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, а також встановлені обставини справи, які полягають у фактичному заволодінні земельною ділянкою лісогосподарського призначення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належним способом захисту порушеного права у цьому спорі є саме віндикаційний позов. 
На підставі викладених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у позові, у зв`язку із невірно обраним позивачем способом захисту. 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, внаслідок чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Іванківського районного суду Київської області від 15 серпня 2024 року підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга  заступника керівника Київської обласної прокуратуризадоволенню не підлягає.
 
Розподіл судових витрат
Оскільки колегія суддів залишає без задоволення апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури, перерозподіл судових витрат не здійснюється.
 Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                                      
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Іванківського районного суду Київської області від 15 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено  02 грудня 2024 року.
 
Головуючий                                                                                        Т. О. Невідома
 
Судді                                                                                                   В. А. Нежура
 
                                                                                                             В. В. Соколова