ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5752/24 Справа № 210/6695/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року                         м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді                Агєєва О.В.,
суддів:        Корчистої О.І., Остапенко В.О., 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 210/6695/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІСЕРВІС-КР" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІСЕРВІС-КР" на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року, ухваленого у складі судді Сільченко В.Є., -
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 році «СІТІСЕРВІС-КР» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, обґрунтовуючи його тим, що з 01.01.2015 ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» є управителем будинків, споруд та прибудинкової території у Металургійному районі м. Кривого Рогу.
У період з 01.11.2020 року по 01.11.2023 року позивач надав відповідачу послуги за адресою: АДРЕСА_1 на суму 5458,05 грн. Проте, у порушення вимог чинного законодавства відповідач не сплачує вартість спожитих житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за вищевказаний період.
Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг за житлово-комунальні послуги в розмірі 5 458,05 грн., суму інфляційних збитків в розмірі 181,68 грн., суму 3% річних в розмірі 52,09 грн. та судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року позовні вимоги ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено частково – стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» заборгованість за житлово-комунальні послуги (утримання будинку та прибудинкової території) за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , в розмірі 1952,73 грн, суму інфляційних збитків в розмірі 65,42 грн, суму 3% річних в розмірі 17,61 грн та суму сплаченого судового збору у розмірі 2 684,00 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР», вважаючи його необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням судом норм матеріального права, подало апеляційну скаргу в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що при винесені рішення суд першої інстанції послався на те, що інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, яка датована 20.01.2022 року, свідчить про факт володіння квартирою за адресою: АДРЕСА_1 відповідачкою саме до 20.01.2022 року.
Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна відповідач є власником квартири на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2015 року.        На момент розгляду судової справи у суді першої інстанції жодних доказів на підтвердження державної реєстрації щодо відчуження відповідачем квартири, за якою утворився борг, до суду надано не було. Також, факт володіння не спростовувався самим відповідачем.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка датована 20.01.2022 року, що свідчить про факт володіння квартирою за адресою: АДРЕСА_1 відповідачкою саме до 20.01.2022 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1  є споживачем послуг за адресою:  АДРЕСА_1  в період з 01.11.2020 року по 20.01.2022 року, а тому сума заборгованості за житлово-комунальні послуги, надані позивачем, становить 1952,73 грн. і саме вона підлягає стягненню, відповідно суми інфляційних збитків та 3% річних підлягають стягненню в розмірі 65,42 грн. та 17,61 грн. відповідно.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 319, 321 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статей 64, 67, 68 ЖК України наймачі повинні своєчасно та в повному обсязі вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте, відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Тобто, за змістом ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», особи, місце проживання яких зареєстроване у квартирі у встановленому законом порядку, а також власники (співвласники) квартир, зобов`язані їх утримувати, у тому числі, нести витрати по оплаті фактично наданих житлово-комунальних послуг нарівні з іншими дієздатними, які проживають та/або зареєстровані у житлі, або співвласниками.
Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує.
Стаття 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.                                                Згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідач ОСОБА_1 з 2015 року є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9), а отже і є споживачем наданих житлово-комунальних послуг позивачем.

Колегією суддів приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що на момент розгляду судової справи у суді першої інстанції жодних доказів на підтвердження державної реєстрації щодо відчуження відповідачем квартири, за якою утворився борг, до суду надано не було та й факт володіння квартири не спростовувався самим відповідачем.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що ОСОБА_1 була споживачем послуг які надає позивач за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 01.11.2020 року по 20.01.2022 року.
Оскільки судом встановлено, що відповідач була споживачем послуг в спірний період - з 01.11.2020 року по 01.11.2023 року, то позов ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» про стягнення суми основної заборгованості за цей період, яка складає 5458 грн. 05 коп., підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, щодо вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_1 відшкодування інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період затримки виконання зобов`язання по оплаті житлово-комунальних послуг, колегія суддів зазначає.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.
Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
З огляду на викладене, правовідносини, які склались між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Тому на дані правовідносини поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 у встановлені законом строки не вносила плату за отримані житлово-комунальні послуги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань з 01.11.2020 року по 01.11.2023 року.
При визначенні розміру інфляційних втрат та трьох відсотків річних, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача, колегія суддів виходить з наступного.
Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.
Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.
Так, за період з 01.11.2020 року по 01.11.2023 року інфляційні виплати на прострочену суму боргу з урахуванням індексу інфляції складають 181 грн 68 коп і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3% / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.
Таким чином 3% річних з прострочених відповідачем щомісячних платежів суми основного боргу, що підлягає стягненню на користь позивача по даній справі, становить 52 грн. 09 коп.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» підлягає задоволенню, рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» задоволена, то з відповідача на користь позивача підлягає сплаті судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026,00 грн.
Також з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 2 435,90 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору за подання заяви про видачу судового наказу, які зараховані до суми судового збору за подання позовної заяви, в розмірі 248,10 грн., а всього судові витрати у розмірі 2 684,00 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІСЕРВІС-КР" задовольнити.
Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» заборгованість за житлово-комунальні послуги (утримання будинку та прибудинкової території) за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , в розмірі 5458 (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят вісім) грн. 05 коп., суму інфляційних збитків в розмірі 181 (сто вісімдесят одна) грн. 68 коп., суму 3% річних в розмірі 52 (п`ятдесят дві) грн. 09 коп.        
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» суму сплаченого судового збору у розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. та сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: