КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/15062/2024
Справа № 761/13101/21
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем     України
 
13 листопада 2024 року                                                                                                          
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Сіромашенко Н.В. в м. Київ у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними та встановлення іпотеки,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
 
в с т а н о в и в :
 
В квітні 2021 року ТОВ «Девелоп Фінанс» звернувся до суду із даним позовом, просив визнати недійсним договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 09 жовтня 2015 року приватним нотаріусом КМНО Ярощук В.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 1096, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за вказаною адресою, укладений ОСОБА_2 та громадянином ОСОБА_6 , посвідчений 13 січня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Турчак С.М. та зареєстрований в реєстрі за № 102, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за вказаною адресою, укладений громадянином ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідчений 30 березня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 149, визнати недійсним договір дарування квартири за вказаною адресою, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений 31 березня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. та зареєстрований в реєстрі за 151. Скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 19750065, дата, час державної реєстрації 31 березня 2017 року, 12:37:48 за ОСОБА_5 ) на квартиру за адресою АДРЕСА_1 з одночасним визнанням за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру, яке було зареєстровано за ним 16 липня 2010 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_1 квартири за адресою АДРЕСА_1 . Встановити іпотеку на квартиру за адресою за адресою АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 511/П/99/2008-840 від 06 серпня 2008 року, укладеним ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 , іпотекодавець ОСОБА_1 , іпотекодержатель ТОВ «Девелоп Фінанс», покласти на відповідачів судові витрати.
Позов мотивував тим, що 06 серпня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 511/П/99/2008-840, за яким ВАТ «КБ «Надра» надало ОСОБА_1 кредитні кошти на суму 358 616,28 доларів США з ціллю придбання цінних паперів - облігацій у без документарній формі випуску у кількості 13 980 шт. емітованих ЗАТ «Центрбудінвест» з метою фінансування будівництва/реконструкції житлової нерухомості згідно з Договором купівлі-продажу цінних паперів № 775Б-1-3В18 від 31 липня 2008 року та з Договором про резервування/бронювання нерухомості та порядок погашення облігацій № 379/1-3В18 від 01 серпня 2008 року, на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_2 об`єкту нерухомості 1-3В18 поверх 18, загальною площею 139,80 кв.м.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір застави майнових прав по Договору № 775Б-1-3В18 від 31 липня 2008 року, за яким відповідач ОСОБА_1 передав у заставу ВАТ КБ «Надра» майнові права за цінними паперами, придбаними ним за Договором купівлі-продажу цінних паперів № 775Б-1-3В18 від 31 липня 2008 року, а також того ж дня між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір застави цінних паперів № 187 від 06 серпня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_1 передав у заставу ВАТ «КБ «Надра» цінні папери, придбані ним за Договором купівлі-продажу цінних паперів № 775Б-1-3В18 від 31 липня 2008 року.
Попередньо 01 серпня 2008 року ОСОБА_1 та ЗАТ «Центрбудінвест» уклали Договір № 379/1-3В18 про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій, за яким ЗАТ «Центрбудінвест» зобов`язалось забронювати за відповідачем ОСОБА_1 об`єкт будівництва та передати його у власність відповідача ОСОБА_1 шляхом погашення лоту облігацій, що належить ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу облігацій.
31 липня 2008 року ТОВ «КУА Краур» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 775Б-1-3В18, за яким ОСОБА_1 придбав лот звичайних безпроцентних (цільових) іменних облігацій у бездокументарній формі серії А, міжнародний ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , емітованих ЗАТ «Центрбудінвест», номінальною вартістю однієї облігації - 73,73 грн., у загальній кількості 13 980 шт., загальною договірною вартістю 2 400 366,00 грн. Цим лотом облігацій посвідчувався спірний об`єкт будівництва.
29 жовтня 2009 року ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення м. Києва №1668-С/КІ від 29 жовтня 2009 року видано свідоцтво про право власності Серії НОМЕР_2 та в той же день проведено реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 143,50 кв. м., майнові права, щодо отримання у власність якої були передані ОСОБА_1 у заставу ВАТ «КБ «Надра» та яку відповідач зобов`язувався протягом 3 робочих днів з моменту проведення реєстрації прав власності на неї передати в іпотеку ВАТ «КБ «Надра».
Наголошував, що таких дій ОСОБА_1 вжито не було, в чому позивач вбачав порушення свого права на обтяження іпотекою спірної квартири для подальшого забезпечення виконання боржником зобов`язання за кредитним договором за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.
Вказував, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2010 року задоволено позовні вимоги ВАТ «КБ «Надра» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 3 471 053,33 грн. На підставі вказаного рішення місцевим судом було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження № 50436327.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року у справі № 761/1001/15-ц, задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором за відсотками у розмірі 134 174,16 доларів США та заборгованість за пенею у розмірі 521 800,40 грн..
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року у справі № 761/1001/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2016 року, в частині стягнення пені у розмірі 521 800,40 грн., скасовано, в частині стягнення 134 174,16 доларів США , залишено без змін.
В подальшому, відповідач ОСОБА_1 відчужив спірну квартиру на користь своєї матері ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ярощук В.Ю. за № 1096, на підставі якого право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі вказаного Договору дарування квартири, номер запису про право власності: 11542982.
Крім того, відповідач ОСОБА_2 відчужила квартиру громадянину ОСОБА_6 шляхом укладення з ним договору купівлі-продажу квартири, 13 січня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Турчак С.М. та зареєстрованого в реєстрі за номером 102, номер запису про право власності: 18563257.
В подальшому, відповідач ОСОБА_3 відчужив квартиру на користь ОСОБА_4 шляхом укладення з нею договору купівлі-продажу квартири, 30 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. та зареєстрованого в реєстрі за номером 149, номер запису про право власності: 19733281.
31 березня 2017 року ОСОБА_4 подарувала вказану квартиру ОСОБА_5 , уклавши з нею Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. та зареєстрованого в реєстрі за номером 151, номер запису про право власності: 19750065. На даний час відповідач ОСОБА_5 , володіє квартирою АДРЕСА_3 .
Вказував, що є правонаступником ВАТ «КБ «Надра» на підставі Договору про відступлення права вимоги від 18 травня 2020 року № GL3N017514, за яким позивач набув права вимоги до позичальників та поручителів згідно з додатком № 1 до цього Договору, включаючи вимоги за Договором застави майнових прав по Договору № 775Б-1-3В18 від 31.07.2008, Договором застави цінних паперів № 187 від 06 серпня 2008 року.
Вважав, що перехід права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відбувся на підставі договору дарування, який на переконання позивача має ознаки фраудаторного правочину, оскільки вчинявся за наявності значного розміру непогашеної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, в зв`язку з чим такий договір слід визнати недійсним, а відповідно всі подальші правочини також є недійсними. З врахуванням наведеного право власності на спірну квартиру знову належить ОСОБА_1 .
            
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року в позові відмовлено.
Позивач ТОВ «Девелоп Фінанс», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини справи, зазначені в позовній заяві.
Вказував, що суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов вірних висновків про недійсність оспорюваних договорів дарування квартири та договорів купівлі-продажу квартири, оскільки дані договори було вчинено на підставі фраудаторного правочину, що в свою чергу свідчить про необхідність захисту прав позивача шляхом задоволення його вимоги про встановлення іпотеки на спірну квартиру відповідно до п. 2.1.3 кредитного договору. Водночас суд дійшов хибних висновків щодо застосування строків позовної давності, оскільки позивачем не пропущено такий строк.
В обґрунтування заяви відповідачів про застосування позовної давності зазначено, що попередній кредитор ПАТ КБ «Надра» знав про наявність оспорюваних договорів дарування та купівлі-продажу, про що свідчить поданий ним позов в справі № 369/1907/13-ц та у справі № 369/11879/13-ц. Представником відповідача надано до суду копію постанови Господарського суду м. Києва від 09 серпня 2011 року в справі № 44/443-б, якою визнано ЗАТ «Центрбудінвест» банкрутом, та копію постанови Господарського суду м. Києва від 07 жовтня 2013 року в справі № 910/11424/13, якою за ПАТ КБ «Надра» визнано право власності на 89 % об`єкту незавершеного будівництва ІІ та ІІІ черг будівництва житлового комплексу «Космополітен парк Пушкіна» за адресою АДРЕСА_2 .
Вважав хибними висновки суду першої інстанції, оскільки судові спори в справах № 369/1907/13-ц, № 369/11879/13-ц, № 44/443-б, № 910/11424/13 не мають відношення до даних спірних правовідносин і не свідчать про обізнаність первісного кредитора ПАТ КБ «Надра» про наявність оспорюваних договорів дарування та купівлі-продажу.
Пояснював, що ПАТ КБ «Надра», як і ТОВ «Девелоп Фінанс», не були сторонами оспорюваних правочинів. Як зазначалось в позові, про укладення договорів та проведення реєстрації права власності на підставі вказаних договорів позивач дізнався 14 вересня 2020 року з довідки, отриманої з ДРРПНМ під час детальної перевірки майнового стану відповідача ОСОБА_1 , докази чого були додані до позовної заяви, і таким чином, звернувся до суду в межах строку позовної давності. Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц.
Щодо доводів відповідачів, з якими помилково погодився суд першої інстанції, зауважував, що в порушення ст. 81 ЦПК України ними не надано жодного доказу, який би підтвердив, що ПАТ КБ «Надра» та позивач могли би дізнатись про набуття відповідачем права власності на квартиру і подальші її відчуження раніше, ніж заявляє позивач, який натомість підтвердив це належними та допустимими доказами. Отже, такі доводи є припущеннями. Відповідно до п. 2.1.3, 4.3.5 кредитного договору саме на ОСОБА_1 покладено обов`язок ініціювати укладення іпотечного договору протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно. Отже, у ПАТ КБ «Надра» були правомірні очікування, що ОСОБА_1 буде добросовісно виконувати умови договору і після реєстрації за ним права власності звернеться до останнього щодо укладення договору іпотеки, чого відповідачем виконано не було.
Зазначав, що під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Звертав увагу, що на момент реєстрації за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, ані ПАТ КБ «Надра», ані позивач, до отримання зазначеної довідки, не могли дізнатись про оформлення за ним права власності на таку квартиру та укладення оспорюваних правочинів, оскільки інформація про такі права та про документи, на підставі яких вони виникли, містилася у реєстрі прав власності на нерухоме майно, який знаходився у розпорядженні підприємств БТІ та не був відкритим і доступ до нього мали власник майна, його спадкоємці та правонаступники юридичних осіб, уповноважені особи. Більше того, для пошуку у Реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень інформації про зареєстровані речові права на нерухоме майно необхідним є наявність точної адреси об`єкту нерухомості щодо якого здійснюється пошук. Враховуючи, що ПАТ КБ «Надра» мало тільки будівельну адресу об`єкта нерухомості, що була вказана у договорі про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій від 01 серпня 2008 року, її пошук за наявною адресою був неможливим. Через це банк, а в подальшому позивач не могли дізнатись про порушення їх прав як іпотекодержателів до моменту отримання інформації про зміну адреси об`єкта будівництва, а тому суд першої інстанції неправильно визначив дату початку позовної давності.
Щодо судових спорів у справах № 369/1907/13-ц, № 369/11879/13-ц, № 44/443-б, № 910/11424/13, вони взагалі не мають відношення до даних спірних правовідносин та не свідчать про обізнаність первісного кредитора ПАТ КБ «Надра» про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 та/або наявність оспорюваних договорів.
Щодо справи № 369/1907/13-ц, після перевірки відкритих джерел інформації, а саме сайту судової влади України та Єдиного державного реєстру судових рішень, позивачем з`ясовано, що жодної інформації щодо справи з цим номером не існує, що свідчить про недопустимість посилання суду на цю справу.
Щодо справи № 369/11879/13-ц за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_7 , треті особи ТОВ «КУА «Ексінор», ТОВ «Укргаз» про звернення стягнення на визнання права власності на майно, після перевірки відкритих джерел інформації вбачається, що позов у цій справі було залишено без розгляду ухвалою від 28 квітня 2014 року, при цьому ОСОБА_7 не є ані учасником, ані стороною даної цивільної справи № 761/13101/21, а також стороною оспорюваних правочинів.
Щодо справи № 44/443-б про визнання банкрутом ЗАТ «Центробудінвест», після перевірки відкритих джерел інформації вбачається, що постановою Господарського суду м. Києва від 09 серпня 2011 року в даній справі визнано банкрутом ЗАТ «Центробудінвест», припинено процедуру розпорядження майном та повноваження розпорядника майна, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором банкрута, завершено підприємницьку діяльність, вирішено інші питання. Дана справа жодним чином не стосується спірних правовідносин у даній справі, її учасників, а також не стосується сторін оспорюваних договорів.
Щодо справи № 910/11424/13, після перевірки відкритих джерел інформації вбачається, що рішенням Господарського суду м. Києва у цій справі визнано право власності за ПАТ КБ «Надра» на 89 % об`єкту незавершеного будівництва ІІ та ІІІ черг будівництва житлового комплексу «Космополітен парк Пушкіна» за адресою АДРЕСА_2 , а отже даний об`єкт нерухомості жодним чином не стосується спірної квартири за адресою АДРЕСА_1 . Підставою для визнання права власності за ПАТ КБ «Надра» на вказане майно були інші договірні правовідносини між ПАТ КБ «Надра», ПАТ «Транспортник» та ЗАТ «Центробудінвест», які не стосуються предмету спору в даній справі № 761/13101/21, її сторін, а також сторін оспорюваних договорів.
Зазначав, що представником відповідачів подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування позовної давності не 06 липня 2022 року, як зазначено в оспорюваному рішенні, а 19 листопада 2021 року, на які в свою чергу позивач подавав відповідь на відзив та заперечення на заяву про застосування позовної давності. ТОВ «Девелоп Фінанс» не отримував від представника відповідачів відзиву на позовну заяву та заяву про застосування позовної давності від 06 липня 2022 року.
Щодо порушення судом першої інстанції строків прийняття доказів, вказував, що ухвалою від 12 квітня 2021 року в справі встановлено відповідачам 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву і всіх письмових доказів. Разом з тим, перший відзив на позовну заяву відповідачами направлено тільки 19 листопада 2021 року без зазначення жодних поважних причин, отже, судом порушено строк прийняття доказів, встановлених власною ухвалою. Крім того, другий відзив на позовну заяву 06 липня 2022 року подано зі спливом строку подання такої процесуальної заяви, отже, відзив на позовну заяву та заява про застосування позовної давності від 06 липня 2022 року є недопустимими доказами. Крім того, жоден з передбачених ч. 5, 6 ст. 178 ЦПК України документів представником відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як до відзиву на позовну заяву, так і до заяви про застосування позовної давності від 06 липня 2022 року та 19 листопада 2021 року не додані. Вказане свідчить про порушення норм процесуального права, оскільки суд першої інстанції прийняв до розгляду недопустимі докази.
Вказував про наявність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача понесених останнім судових витрат під час розгляду справи в суді першої інстанції в загальному розмірі 151930 грн., які складаються з 128100 грн. витрат на професійну правничу допомогу, 13620 грн. судового збору за вимоги немайнового характеру та 9075 грн. за вимоги майнового характеру, 1135 грн. судовий збір за звернення із заявою про забезпечення позову.
Також позивач очікував понести витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 182800 грн., і ним сплачено за подання апеляційної скарги 34042,50 грн.
 
Від відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідачі просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Вказували, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, які відраховуються від моменту, коли саме ВАТ «КБ «Надра» довідалось або повинно було довідатись про порушення його прав.
Викладали обставини участі ВАТ «КБ «Надра» в будівництві житлового комплексу на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 , в тому числі і квартири АДРЕСА_4 .
Пояснювали, що 07 жовтня 2013 року рішенням Господарського суду м. Києва в справі № 910/11424/13 визнано за ПАТ «КБ «Надра» право власності на 89 % об`єкту незавершеного будівництва ІІ та ІІІ черг будівництва житлового комплексу «Космополітен парк Пушкіна» за адресою АДРЕСА_2 (назва після перейменування). В процесі розгляду даної справи було встановлено, що 28 лютого 2012 року між ЗАТ «Центробудінвест» та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір про порядок погашення заборгованості, відповідно до умов якого в рахунок часткового погашення ЗАТ «Центробудінвест» вимог ПАТ «КБ «Надра» в сумі 236 734 441,43 грн. за кредитним договором № 23/5/2004/840-К/102 від 08 липня 2004 року, ЗАТ «Центробудінвест» в строк до 29 лютого 2012 року передає ПАТ «КБ «Надра» право, що витікає з договору № 02/І від 04 листопада 2003 року про участь в будівництві житлового комплексу і отримує право вимоги передачі у його власність зокрема 89 % загальної площі квартир. Таким чином, будівництво житлового комплексу на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 , в тому числі і будівництво спірної квартири АДРЕСА_4 , розпочате у 2004 році та закінчене в 2008 році, здійснювалось шляхом прямого фінансування будівництва ПАТ «КБ «Надра». Майнові права, що витікають з договору № 02/І від 04 листопада 2003 року про участь в будівництві житлового комплексу, були передані в заставу саме ПАТ «КБ «Надра», якому належало право вимагати належного виконання робіт, в тому числі і вимагати не пізніше 01 липня 2008 року передати в заставу ПАТ «КБ «Надра» вищевказаний житловий комплекс. З 28 лютого 2012 року до ПАТ «КБ «Надра» перейшли права, що витікають з договору № 02/І від 04 листопада 2003 року та йому передано у власність 89 % нерухомого майна житлового комплексу, про що складено відповідний акт приймання-передачі від 29 серпня 2024 року. Таким чином, ПАТ «КБ «Надра» володів повною інформацією щодо будівництва житлового комплексу, в тому числі і щодо завершення будівництва і підписання акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
При цьому ПАТ «КБ «Надра», маючи права, які випливають з кредитних договорів, договору № 02/І від 04 листопада 2003 року та договору генерального підряду № 38 на будівництво житлового комплексу, договорів застави майнових прав, міг довідатись про порушення своїх прав, про які йдеться в апеляційній скарзі, а саме про закінчення будівництва житлового комплексу, введення його в експлуатацію, оформлення ОСОБА_1 права власності на квартиру та неукладення ОСОБА_1 з ПАТ «КБ «Надра» договору іпотеки у визначені строки.
Вказували на помилковість доводів позивача в апеляційній скарзі про неможливість ПАТ «КБ «Надра» довідатись про порушення своїх прав, та спрямованість цих доводів на введення суду в оману. Зазначали, що позивач довільно трактує п. 2.1.3 кредитного договору та не наводить його повного змісту. За умовами кредитного договору у ОСОБА_1 виник обов`язок укласти з ВАТ «КБ «Надра» нотаріально посвідчений договір іпотеки нерухомості протягом трьох робочих днів з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації права власності на нерухоме майно, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операцій по списанню цінних паперів, зазначених у п. 1.2 цього договору з рахунку, відкритого у ВАТ КБ «Надра».
Оскільки списання цінних паперів з рахунку, відкритого саме у ВАТ КБ «Надра» з метою погашення цінних паперів в обмін на документ, що підтверджує право власності позичальника на нерухоме майно, передує оформленню права власності на нерухоме майно і без такого списання його оформлення неможливе, то воно мало відбутись до реєстрації ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, що відбулось 16 липня 2010 року.
Отже, оскільки списання цінних паперів здійснювалось з рахунку, відкритому у ВАТ КБ «Надра», то останнє не було позбавлено можливості проконтролювати сплив 30 днів з моменту здійснення операції по списанню цінних паперів з рахунку, відкритому ОСОБА_1 у ВАТ КБ «Надра», протягом яких ОСОБА_1 мав укласти договір іпотеки з банківською установою. При цьому укладений ОСОБА_1 кредитний договір не містить пунктів, які б зобов`язували його повідомляти ВАТ КБ «Надра» про завершення будівництва об`єкту, введення його в експлуатацію чи оформлення за ним права власності на придбану квартиру.
Таким чином, встановивши факт, що протягом вищевказаних 30 днів ОСОБА_1 не було укладено договору іпотеки з ВАТ КБ «Надра», останнє не було позбавлене можливості захистити свої права у вищезазначений спосіб ще у 2010 році.
Вказували, що не відповідають дійсності твердження апелянта, що ВАТ КБ «Надра» не було відомо, коли було чи мало бути завершене будівництво житлового комплексу, оскільки, як вбачається з п. 1.2 кредитного договору, укладеного з ОСОБА_1 , грошові кошти надавались йому безпосередньо для придбання цінних паперів згідно договору купівлі-продажу цінних паперів та договору про резервування/бронювання нерухомості та порядок погашення облігацій, яким встановлено строк завершення будівництва - ІІІ квартал 2008 року.
Про обізнаність ВАТ КБ «Надра» про строки введення об`єкту в експлуатацію свідчить і зміст звернення віце-президента ВАТ «КБ «Надра» до прокуратури Шевченківського району м. Києва від 04 листопада 2009 року, в якому він наголошує, що 31 грудня 2008 року підприємством було введено в експлуатацію частину житлового комплексу, але не було передано в іпотеку ВАТ «КБ «Надра» нерухомість, що передбачено п. 3.2.8 договору застави.
Наголошували, що державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на спірну квартиру в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено 09 жовтня 2015 року. Отже, навіть якщо припустити, що ВАТ «КБ «Надра» з 2009 року не мало можливості довідатись про порушення своїх прав, то з 2015 року, після внесення відомостей про спірну квартиру до реєстру, відомості про те, що за ОСОБА_1 було зареєстроване право власності на спірну квартиру, стали загальновідомими. При цьому пошук можна здійснювати не лише за адресою нерухомого майна, а й за особистими даними власника. Апелянтом не наведено доводів і з приводу того, чому ВАТ «КБ «Надра», починаючи з 2015 року не міг отримати довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Крім того, як вбачається з інформації про виконавче провадження ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві від 10 березня 2016 року на підставі виконавчого листа від 10 квітня 2014 року, виданого Шевченківським районним судом м. Києва у справі № 2-13070/10 за заявою ВАТ «КБ «Надра» було заведено виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_1 із зазначенням його місця проживання АДРЕСА_5 , отже, принаймні з 2016 року ВАТ «КБ «Надра», ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження, мало можливість дізнатися про адресу нерухомого майна, придбаного відповідачем.
Підсумовували, що ВАТ «КБ «Надра», належним чином реалізуючи свої права та обов`язки, мав неминуче довідатись (не міг не довідатись) про строки будівництва, введення в експлуатацію та завершення будівництва житлового комплексу на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 та реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.
Щодо твердження позивача про порушення норм процесуального права при подачі до суду відзиву на позовну заяву та заяви про застосування строків позовної давності, зауважували, що вони були подані у відповідності до вимог чинного законодавства, в процесі розгляду даної справи її учасники не заявляли жодних заперечень щодо їх долучення до матеріалів справи, а подача заяви про застосування строків позовної давності не обмежується будь-якими строками.
 
Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Посилався на те, що жодного разу не бачив ОСОБА_1 і не міг припустити, що він міг бути фактичним власником квартири, яка ним купувалась. Крім того, перед придбанням квартири він перевірив інформацію з державних реєстрів і у нього не було жодних сумнівів щодо законності її придбання. Спілкуючись з ОСОБА_2 , він був повністю переконаний в тому, що саме вона є власником нерухомості. Таким чином, він не може погодитися, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений фіктивний договір дарування квартири і їх внутрішня воля не відповідала зовнішньому прояву. Також не погоджувався з висновками суду першої інстанції, з приводу фраудаторності правочину на шкоду кредитору з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань. 
Вважав, що є беззаперечним факт, що ВАТ КБ «Надра», належним чином реалізуючи свої права та обов`язки, мав неминуче довідатись про строки будівництва, введення в експлуатацію та завершення будівництва житлового комплексу та реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_4 , крім того, банк мав можливість захистити свої права, навіть не володіючи відомостями про поштову адресу придбаної квартири.
Крім того, до апелянта по договору № GL3N017514 від 18 травня 2020 року перейшло право вимоги, однак строк позовної давності по праву вимоги, яка випливає з кредитного договору № 511/П/99/2008-840 від 06 серпня 2008 року вже сплив.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
                                                                                                
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
 
Судом встановлено, що 31 липня 2008 ОСОБА_1 та ТОВ «КУА Краур» укладено Договір № 775Б-1-3В18, за яким ОСОБА_1 придбав лот звичайних безпроцентних (цільових) іменних облігацій у бездокументарній формі серії А, міжнародний ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , емітованих ЗАТ «Центрбудінвест», номінальною вартістю однієї облігації - 73,73 грн. у загальній кількості 13 980 шт., загальною договірною вартістю 2 400 366,00 грн. Цим лотом облігацій посвідчувався спірний об`єкт будівництва. Згідно п. 3.5 договору, покупець зобов`язаний сплатити 100 % договірної вартості лоту облігацій не пізніше 07 серпня 2008 року включно (а. с. 12 - 14 т. 1).
 
01 серпня 2008 року ОСОБА_1 та ЗАТ «Центрбудінвест» укладено Договір № 379/1-3В18 про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій, за яким ЗАТ «Центрбудінвест» зобов`язалось забронювати за відповідачем ОСОБА_1 Об`єкт будівництва та передати його у власність ОСОБА_1 шляхом погашення лоту облігацій, що належить ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу облігацій. Згідно п. 2.5 договору, забудовник планує завершити будівництво об`єкту будівництва та здійснити введення його в експлуатацію згідно з діючими нормативно-правовими актами України у ІІІ кварталі 2008 року. Протягом 30 календарних днів з моменту введення об`єкту будівництва в експлуатацію, забудовник письмово повідомляє інвестора про необхідність прийняти об`єкт нерухомості і можливість висловити свої зауваження щодо його недоліків. Згідно п. 3.5 договору, після підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкту інвестор самостійно здійснює оформлення права власності на об`єкт нерухомості з метою отримання відповідного свідоцтва про право власності на нерухоме майно та забезпечення його державної реєстрації в порядку, встановленому чинним законодавством України (а. с. 15 - 18 т. 1).
 
06 серпня 2008 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 511/П/99/2008-840, за яким ВАТ «КБ «Надра» надало ОСОБА_1 кредитні кошти на суму 358 616,28 доларів США з ціллю придбання цінних паперів - облігацій у без документарній формі випуску у кількості 13 980 шт. емітованих ЗАТ «Центрбудінвест» з метою фінансування будівництва/реконструкції житлової нерухомості згідно з Договором купівлі-продажу цінних паперів № 775Б-1-3В18 від 31 липня 2008 року та з Договором про резервування/бронювання нерухомості та порядок погашення облігацій № 379/1-3В18 від 01 серпня 2008 року, на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_2 об`єкту нерухомості 1-3В18 поверх 18, загальною площею 139,80 кв.м. За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати 14,19% річних. Грошові кошти надані позичальнику до 06 серпня 2028 року (а. с. 10 - 11 т. 1).
Пунктом 2.1.3 кредитного договору передбачено, що в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, інших платежів, передбачених цим договором, а також можливих штрафних санкцій, позичальник укладає з банком у зазначені нижче строки договори, зокрема, протягом 3 робочих днів, з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації прав власності на нерухоме майно, у порядку, передбаченому законодавством, діючим на момент реєстрації, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операції по списанню цінних паперів, зазначених у п. 1.2 цього договору, з рахунку, відкритому у ВАТ КБ «Надра», з метою погашення цінних паперів, зазначених у п. 1.2 цього договору, з рахунку, відкритому у ВАТ КБ «Надра» з метою погашення цінних паперів в обмін на документ, що підтверджує право власності позичальника на нерухоме майно, нотаріально оформлений договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , індекс об`єкту будівництва 1-3В18 загальною площею 139,80 кв.м., яка складається з 3 кімнат на 18 поверсі.
Згідно п. 4.3.5 кредитного договору, позичальник зобов`язаний протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно укласти з банком договір, передбачений п. 2.1.3 цього договору.
 
Також 06 серпня 2008 року, ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» було укладено договір застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів № 775Б-1-3В18 від 31 липня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань з повернення до 06 серпня 2028 року кредитних коштів на суму 358 616,28 дол. США та щомісячної сплати відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14,19% річних, сплати інших платежів, передбачених кредитним договором, пені, штрафів у розмірах та випадках, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків, передбачених законодавством, дострокового повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, передав в заставу належні йому майнові права. Вартість предмету застави сторонами погоджена та становила 358 616,28 дол. США (а. с. 19 - 20 т. 1).
 
Також 06 серпня 2008 року ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» уклали договір застави цінних паперів № 187, за змістом якого ОСОБА_1 передав ВАТ КБ «Надра» в заставу цінні папери, випущені у бездокументарній формі, що належить заставодавцю на праві власності, а саме: іменні безпроцентні облігації підприємства ЗАТ «Центрбудінвест» у кількості 13 980 штук загальною номінальною вартістю 1 030 745,40 грн. (а. с. 21 - 22 т. 1).
 
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , 16 липня 2010 року було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 04 листопада 2009 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення м. Києва на підставі наказу 1668-С/КІ від 29 жовтня 2009 року. Копія вказаного свідоцтва з відміткою про реєстрацію в Київському міському бюро технічної інвентаризації 10 листопада 2009 року знаходиться на а. с. 23 - 24 т. 1.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2010 року задоволено позовні вимоги ВАТ «КБ «Надра» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 3 471 053,33 грн.
На підставі вказаного рішення місцевим судом було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження № 50436327, в подальшому 10 травня 2017 року виконавчий документ повернуто стягувачу з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення) (а. с. 25 - 27 т. 1).
 
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року у справі № 761/1001/15-ц задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором за відсотками у розмірі 134 174,16  доларів США та заборгованість за пенею у розмірі 521 800,40 грн. (а. с. 28 - 30 т. 1).
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року у справі № 761/1001/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2016 року, в частині стягнення пені у розмірі 521 800,40 грн., скасовано, в частині стягнення 134 174,16 доларів США залишено без змін (а. с. 33 - 39 т. 1).
 
09 жовтня 2015 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 143,50 кв.м, на підставі договору дарування від 09 жовтня 2015 року, укладеного з ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ярощук В.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 1096 (а. с. 40 - 41 т. 1).
 
13 січня 2017 року ОСОБА_2 відчужила квартиру АДРЕСА_3 громадянину ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, 13 січня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Турчак С.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 102 (а. с. 42 - 45 т. 1).
 
30 березня 2017 року ОСОБА_3 відчужив квартиру АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, 30 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 149 (а. с. 46 - 47 т. 1).
 
31 березня 2017 року ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 143,50 кв.м., на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_4 31 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 151 (а. с. 48 - 49 т. 1).
 
Такі ж відомості зазначені в отриманій позивачем 14 вересня 2020 року інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 223898118 (а. с. 54 - 58 т. 1).
 
За договором про відступлення права вимоги від 18 травня 2020 року № GL3N017514 ТОВ «Девелоп Фінанс» набуло від ПАТ КБ «Надра» права вимоги за кредитним договором № 511/П/99/2008-840 від 06 серпня 2008 року, договором застави майнових прав по договору № 775Б-1-3В18 від 31 липня 2008 року, договором застави цінних паперів № 187 від 06 серпня 2008 року, договорами поруки від 06 серпня 2008 року (а. с. 63 - 66 т. 1).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року замінено стягувача ВАТ КБ «Надра» на ТОВ «Девелоп Фінанс» у виконавчому листі, виданому на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року у справі № 761/1001/15-ц (а. с. 50 - 52 т. 1).
 
19 листопада 2021 року ТОВ «Центрбудінвест» видало довідку ОСОБА_5 про те, що квартира, яка наразі перебуває у її власності та знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , у період з жовтня 2015 року по січень 2017 року була у власності ОСОБА_2 , яка у зазначений період користувалася цією квартирою та здійснювала її утримання шляхом щомісячної сплати комунальних платежів (а. с. 71 т. 2).
 
Відповідачем ОСОБА_5 до матеріалів справи надано копію свідоцтва про шлюб, укладеного нею 09 серпня 2014 року з ОСОБА_9 , копії свідоцтв про народження дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , копію витягу з щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування на 2017 рік, копію довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, згідно якої вартість квартири складає 16 157 308,01 грн., копії квитанцій по ремонту квартири (а. с. 46 - 240 т. 3).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)).
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
 
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
 
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
 
Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
 
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
 
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року справа № 757/50206/20-ц (провадження № 61-9221св23) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
 
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
 
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
 
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
 
Касаційний суд вже зауважував, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).
 
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Судом першої інстанції встановлено, що враховуючи обов`язкові для виконання умови кредитного договору, ОСОБА_1 був позбавлений права відчужувати спірне нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 139,80 кв. м, оскільки квартира після отримання боржником свідоцтва про право власності на це майно вважалася обтяженою іпотекою, договір щодо якої боржник зобов`язувався оформити у передбачені пунктом 2.1.3 строки. Однак, отримавши свідоцтво про право власності на спірну квартиру, ОСОБА_1 відчужив спірне нерухоме майно на користь своєї матері ОСОБА_2 на підставі договору дарування.
За встановлених судом обставин позовні вимоги ТОВ «Девелоп Фінанс» про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3 суд першої інстанції визнав обґрунтованими, оскільки вказаний правочин спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховування майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника.
Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності боржника всупереч правилам ділового обороту та вимогам закону, в зв`язку з чим судом першої інстанції встановлено недійсність договору дарування квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 139,80 кв.м., суд першої інстанції дійшов висновку, що подальший договір купівлі-продажу спірної квартири, вчинений обдарованим на підставі фраудаторного правочину, теж підлягає визнанню недійсним в зв`язку з тим, що продавець не мала необхідного обсягу дієздатності на момент вчинення правочину.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що порушене право позивача може бути поновлене шляхом задоволення його вимоги про встановлення іпотеки на спірну квартиру відповідно до пункту 2.1.3 Кредитного договору.
 
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
 
Таким чином, позовні вимоги визнано обґрунтованими судом першої інстанції.
 
Апеляційний суд враховує, що наведені висновки суду першої інстанції та встановлені обставини не спростовуються доводами апеляційної скарги, а також рішення суду першої інстанції не оскаржене відповідачами в частині мотивації відмови в позові.
 
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості заяви відповідачів про застосування позовної давності, оскільки попередній кредитор ПАТ КБ «Надра» знав про наявність оспорюваних договорів дарування та купівлі-продажу, про що свідчить подана ПАТ «КБ «Надра» позовна заява у справі № 369/1907/13-ц та у справі № 369/11879/13-ц, та оскільки дії, вчинені первісним кредитором, є обов`язковими для його правонаступника, яким є ТОВ «Девелоп Фінанс».
 
Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
 
Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
На підставі частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
 
З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.
Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.
Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 140).
 
Зокрема, висновок про дотримання або пропущення позовної давності суд має робити щодо кожної позовної вимоги окремо.
Матеріалами справи підтверджується, що про застосування позовної давності заявили лише двоє відповідачів - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , до яких, як до сторін відповідних правочинів та власника спірної квартири, звернуто такі позовні вимоги, як визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , укладеного громадянином ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідченого 30 березня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 149; визнання недійсним договору дарування квартири за вказаною адресою, укладеного ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого 31 березня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. та зареєстрованого в реєстрі за 151; скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 19750065, дата, час державної реєстрації 31 березня 2017 року, 12:37:48 за ОСОБА_5 ) на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
 
Інші відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , громадянин Йорданії ОСОБА_3, із заявами про застосування позовної давності до суду не зверталися.
 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог за спливом позовної давності щодо всіх відповідачів, не звернув уваги на те, що у спорі з декількома належними відповідачами, у яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один із таких відповідачів може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою належного відповідача (сторони у спорі) суд мав дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Тобто висновок про дотримання або пропущення позовної давності суд мав робити окремо щодо кожної позовної вимоги, яку він мав би задовольнити, а не загалом щодо всіх вимог.
 
Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).
 
Враховуючи вищевикладене, відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у заяві про застосування позовної давності від 06 липня 2022 року, а також у відзиві на апеляційну скаргу не надано жодного доказу, який би підтвердив, що ПАТ КБ «Надра» та позивач могли би дізнатись про набуття цими відповідачами права власності на спірну квартиру, оскільки всі наведені ними доводи стосуються презумпції обізнаності ПАТ КБ «Надра» про те, що житловий комплекс на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 є побудованим і що за інвесторами будівництва, в тому числі за ОСОБА_1 , зареєстровано право власності на квартири в указаному житловому комплексі. Однак такі доводи жодним чином не стосуються подальшого відчуження спірної квартири, зокрема, на користь відповідача ОСОБА_4 30  березня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, а в подальшому на користь відповідача ОСОБА_5 31 березня 2017 року на підставі договору дарування.
Наведені обставини залишено поза увагою суду першої інстанції і не враховано, що в порушення ст. 81 ЦПК України відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не надано жодного доказу, який би підтвердив, що ПАТ КБ «Надра» та позивач могли би дізнатись про набуття цими відповідачами права власності на квартиру раніше, ніж заявляє позивач, а саме 14 вересня 2020 року, який підтвердив це належними та допустимими доказами, а саме інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 223898118, отриманою ним саме 14 вересня 2020 року (а. с. 54 - 58 т. 1).
 
Отже, висновки суду першої інстанції про обґрунтованість поданої заяви про застосування строку позовної давності є передчасними та помилковими.
 
При цьому, оскільки інші відповідачі про застосування позовної давності не заявляли, у суду першої інстанції не було підстав для відмови в позові в частині звернутих до них позовних вимог в зв`язку з пропуском строку позовної давності.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Враховуючи вищевикладене, дійшовши правильних висновків про обґрунтованість позову, суд першої інстанції відмовив у позові в зв`язку зі спливом позовної давності, такі висновки є помилковими, зробленими в результаті неправильного застосування норм матеріального права (ст. 267 ЦК України), відтак судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
 
Разом із тим, апеляційний суд не приймає безпідставні доводи апеляційної скарги, що другий відзив на позовну заяву 06 липня 2022 року подано після спливу строку подання такої процесуальної заяви, отже, відзив на позовну заяву та заява про застосування позовної давності від 06 липня 2022 року є недопустимими доказами.
З матеріалів справи вбачається, що процесуальна заява, подана відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до суду першої інстанції 06 липня 2022 року, є не відзивом, а саме заявою про застосування позовної давності, яка відповідно до ст. 267 ЦК України може бути подана до ухвалення рішення судом, тобто на таку заяву не поширюються вимоги ст. 178, 180 ЦПК України щодо часу подання відповідачем відзиву або заперечення, а також не поширюються вимоги щодо долучення документів, передбачені ч. 5, 6 ст. 178 ЦПК України. Помилкове зазначення судом першої інстанції цієї заяви як відзиву не змінює її процесуального статусу і не може бути підставою для неприйняття такої заяви.
 
Вирішуючи позов ТОВ «Девелоп Фінанс» по суті, апеляційний суд виходить із того, що відчуження належної ОСОБА_1 квартири своїй матері відбулося з метою приховування майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника, тобто в момент укладення договору дарування ОСОБА_1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам свого кредитора (ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «Девелоп Фінанс») за кредитним договором, з урахуванням таких обставин як безоплатність договору (за змістом частини першої статті 717 ЦК України договір дарування є безоплатним); моменту укладення договору (договір дарування було вчинено ОСОБА_1 за наявності значного розміру непогашеної заборгованості за кредитним договором, розмір якої встановлено рішеннями судів у справі № 761/1001/15-ц про стягнення заборгованості); контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (оспорюваний договір укладений з матір`ю дарувальника, що встановлено судами та не заперечувалося сторонами під час розгляду справи).
 
Оскільки договір дарування від 09 жовтня 2015 року є недійсним, він не створює будь-яких юридичних наслідків як для його сторін, так і для інших осіб, в зв`язку з чим, всі наступні договори купівлі-продажу від 13 січня 2017 року, 30 березня 2017 року та договір дарування від 31 березня 2017 року, укладені внаслідок укладення недійсного правочину та предметом яких є відчуження спірної квартири, не несуть жодних правових наслідків і також підлягають визнанню недійсними.
 
Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 з одночасним визнанням за ОСОБА_1 права власності на квартиру, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_1 квартири та встановлення іпотеки, зазначивши іпотекодержателем ТОВ «Девелоп Фінанс», апеляційний суд зазначає наступне.
 
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що: «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах».
 
У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17 (провадження № 61-3068св21) зазначено, що: «висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою від 20 жовтня 2010 року недійсним на підставі статей 3, 13, 203, 215 ЦК України, як вчиненого на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), є правильним. […] Крім того, позивачі просили застосувати наслідки визнання договору купівлі-продажу недійсними шляхом повернення сторін в первісний стан. Такими наслідками позивач вважав скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно за його набувачами (ТОВ «ВІВАТ» та ТОВ «ИРИС»), з чим погодився суд першої інстанції. Разом з тим суд першої інстанції не врахував, що у спірних правовідносинах та за встановлених обставин справи ефективним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається».
 
Схожі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 369/1053/21 (провадження № 61-3724св24) за позовом ТОВ «Девелоп Фінанс» до ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про визнання недійсними договорів, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, закриття розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з одночасним припиненням та визнанням права власності, встановлення іпотеки на квартиру.
 
У справі, що переглядається, позивач, серед іншого, просив відновити становище, яке існувало до порушення.
 
Враховуючи вищевикладені правові висновки Верховного Суду, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно та встановлення іпотеки на квартиру є неналежними, оскільки не забезпечують відновлення порушених прав позивача. Ефективним способом захисту є визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування реституції (відновлення становища, яке існувало до порушення), шляхом повернення права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .
 
Тому у задоволенні заявлених вимог про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та встановлення іпотеки на квартиру апеляційний суд відмовляє саме з цих підстав.
 
Щодо захисту майнових прав ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , остання з яких набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 30 березня 2017 року з громадянином ОСОБА_6 , та подарувала її ОСОБА_5 , апеляційний суд зауважує, що частинами першою, другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину; якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Згідно з частиною третьою статті 216 ЦК України правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Частиною першою статті 661 ЦК України передбачено, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
З урахуванням вказаного питання компенсації добросовісному набувачу має вирішуватися за заявою такої особи у контексті статті 661 ЦК України.
Схожі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 460/2694/17 (провадження № 61-6146св21).
 
З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, визнавши недійсними договори: дарування квартири від 09 жовтня 2015 року, укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , купівлі-продажу квартири від 13 січня 2017 року, укладеного ОСОБА_2 та громадянином ОСОБА_6 , купівлі-продажу квартири від 30 березня 2017 року, укладеного громадянином ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , дарування квартири від 31 березня 2017 року, укладеного ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та відновивши становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .
 
В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.
 
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання апеляційної скарги на рішення суду встановлюється ставка судового збору в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
За подання позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, встановлюється ставка судового збору в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, встановлюється ставка судового збору в розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Станом на 01 січня 2021 року 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2270 грн.
 
Позивачем ТОВ «Девелоп Фінанс» сплачено судовий збір в суді першої інстанції в розмірі 22695 грн., який складається зі ставок судового збору за шість позовних вимог немайнового характеру (2270 грн. за кожну) та 9075 грн. за одну вимогу майнового характеру (а. с. 93 т. 1), 1135 грн. за заяву про забезпечення позову (а. с. 92 т. 1), а також в апеляційному суді 34042,50 грн. за подання апеляційної скарги (а. с. 64 т. 4).
 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки за наслідками апеляційного перегляду задоволено п`ять позовних вимог немайнового характеру, з п`яти відповідачів із кожного на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3632 грн. пропорційно до задоволення позовних вимог та апеляційної скарги, а саме 2270 грн. + 227 грн. (за розгляд справи в суді першої інстанції та забезпечення позову) + 2270 х 150 % (за розгляд справи в суді апеляційної інстанції), що становить 3632 грн.
 
Крім того, в апеляційній скарзі ТОВ «Девелоп Фінанс» просив стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати на правничу допомогу: в суді першої інстанції в розмірі 128100 грн., в апеляційному суді - 182800 грн.
 
Від представника відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8 надійшло клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу, мотивоване тим, що позивач в суді першої інстанції не подав відповідних доказів понесених ним витрат на правничу допомогу, а саме матеріали справи не містять фінансового документу про сплату коштів на користь АО «Еверлігал» в розмірі 128000 грн., що є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодуванні таких витрат. Не надано позивачем будь-якого фінансового документу про сплату коштів на користь АО «Еверлігал» і за надання послуг в суді апеляційної інстанції в розмірі 182800 грн. 
Звертав увагу, що предметом розгляду суду апеляційної інстанції є питання вірності застосування судом першої інстанції строків позовної давності, причому існує чисельна усталена судова практика щодо застосування таких строків, що відповідно не потребує значного часу для професійного адвоката для складання відповідної апеляційної скарги. Отже, враховуючи зміст апеляційної скарги, обґрунтування, викладені в ній, обставини, виходячи з обсягу фактично наданих послуг в суді апеляційної інстанції, зважаючи на співмірність витрат на правову допомогу та складність даної справи, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи в суді апеляційної інстанції, вважав вартість правової допомоги в розмірі 182800 грн. значно завищеною. З урахуванням вищевикладеного, у разі прийняття судом рішення про задоволення апеляційної скарги, та надання до суду документів, що підтверджують надання та оплату правової допомоги, просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, до 20000 грн.
 
Вирішуючи дану вимогу, апеляційний суд враховує таке.
 
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Згідно правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Згідно правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
 
Відповідно до ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
 
Висновки щодо застосування статей 246, 270 ЦПК України сформульовані в постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року в справі № 285/5547/21, в додатковій постанові від 25 вересня 2024 року в справі № 751/6006/21 (провадження № 61-11475св23), згідно яких, у випадку, якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.
 
На підтвердження доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, позивачем до апеляційної скарги надано копію договору про надання правничої допомоги № ДФ-01 від 01 липня 2020 року, укладеного адвокатським об`єднанням «Еверлігал» з ТОВ «Девелоп Фінанс», яка також подавалась разом із позовною заявою до суду першої інстанції, а також документи, які не подавались раніше: копію додатку № 05/04-21 до договору про надання правової допомоги № ДФ-01 від 01 липня 2020 року, укладеного 05 квітня 2021 року, яким адвокатським об`єднанням «Еверлігал» та ТОВ «Девелоп Фінанс» погоджено, що розмір винагороди об`єднання за надання правничої допомоги, обсяг якої визначено у п. 1 цього додатку, становить фіксовану грошову суму в національній валюті України (гривні), еквівалентну 3000 євро, включаючи ПДВ, що не залежить від обсягу фактично наданої правничої допомоги (годин чи кількості фактично наданих послуг чи виконаних робіт); копію додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги № ДФ-01 від 01 липня 2020 року, яким продовжено дію договору до 31 грудня 2024 року включно; копію акту № 1 приймання-передачі наданих юридичних послуг і правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги за № ДФ-01 від 01 липня 2020 року, укладеного 15 квітня 2024 року.
Згідно акту, об`єднанням було надано, а клієнтом прийнято юридичні послуги, а саме 1.1 аналіз кредитної справи позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором із договорами забезпечення виконання зобов`язань; 1.2 підготовка стратегії захисту прав клієнта у суді; 1.3 підготовка та подача позовної заяви до суду; 1.4 підготовка та подача до суду заяви клієнта про витребування доказів; 1.5 підготовка та подача до суду відповіді клієнта на відзив представника відповідачів на позовну заяву; 1.6 підготовка та подача до суду клопотання клієнта про ознайомлення з матеріалами справи; 1.7 ознайомлення з матеріалами справи в приміщенні суду; 1.8 представництво інтересів клієнта в суді під час розгляду справи в судових засіданнях; 1.9 інформування представників клієнта щодо актуального стану руху справи; 1.10 вчинення інших дій, необхідних для надання клієнту юридичних послуг/правничої допомоги, у межах повноважень, визначених п. 1.1 договору. Загальна вартість наданих послуг складає 128100 грн.
Апеляційний суд враховує, що додаток до договору, додаткова угода, акт приймання-передачі наданих юридичних послуг і правничої допомоги вже існували станом на час ухвалення рішення суду першої інстанції 15 квітня 2024 року або були укладені в цей же день, отже знаходились в розпорядженні позивача, однак, з огляду на відмову в позові, у ТОВ «Девелоп Фінанс» не було підстав для надання цих доказів до суду першої інстанції.
На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в апеляційному суді, ТОВ «Девелоп Фінанс» надано додаток № 27/06-24 до договору про надання правової допомоги № ДФ-01 від 01 липня 2020 року, за змістом якого, об`єднання зобов`язується надати клієнту всі види правничої допомоги у формі підготовки і подання до суду апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року в справі № 761/13101/24 та представництво прав і законних інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції. Розмір винагороди об`єднання за надання правничої допомоги, обсяг якої визначено у п. 1 цього договору, становить фіксовану грошову суму в національній валюті України (гривні), еквівалентну 4000 євро, включаючи ПДВ, що не залежить від обсягу фактично наданої правничої допомоги (годин чи кількості фактично наданих послуг або виконаних робіт). 
Згідно п. 3 додатку № 27/06-24 до договору про надання правової допомоги № ДФ-01 від 01 липня 2020 року, клієнт сплачує об`єднанню винагороду, передбачену п. 2 цього додатку, в національній валюті України (гривні) з розрахунку гривневого еквіваленту розміру винагороди в євро за курсом гривні до євро, встановленим АТ «Укрсоцбанк» станом на дату підписання акту приймання-передачі наданих юридичних послуг/правничої допомоги та/або виставлення відповідного рахунку об`єднанням, протягом 60 банківських днів з моменту набрання сили рішенням суду першої інстанції. Станом на дату укладення додатку винагорода об`єднання, передбачена п. 2 цього додатку, в національній валюті України становить 182800 грн., в тому числі ПДВ. 
Згідно п. 4 додатку № 27/06-24 до договору про надання правової допомоги № ДФ-01 від 01 липня 2020 року, за результатами наданих послуг/виконаних робіт в рамках правничої допомоги, обсяг якої визначено у п. 1 цього додатку, сторони підписують акт приймання-передачі наданих послуг/виконаних робіт.
 
Таким чином, сукупний розмір витрат ТОВ «Девелоп Фінанс» на правничу допомогу складає 310900 грн.
 
Апеляційний суд враховує, що згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, наявної в матеріалах справи, вартість спірної квартири складає 16 157 308,01 грн., відтак витрати на правничу допомогу в даній справі співмірні вартості предмету спору.
 
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
 
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Указана судова практика є незмінною.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не погоджується з доводами представника відповідачів у клопотанні про зменшення витрат на правничу допомогу, що позивач не подав відповідних доказів понесених ним витрат на правничу допомогу, а саме матеріали справи не містять фінансового документу про сплату коштів на користь АО «Еверлігал».
 
Доводи представника відповідачів у клопотанні про зменшення витрат на правничу допомогу, що предметом розгляду суду апеляційної інстанції є питання вірності застосування судом першої інстанції строків позовної давності, причому існує чисельна усталена судова практика щодо застосування таких строків, що відповідно не потребує значного часу для професійного адвоката для складання відповідної апеляційної скарги, і що враховуючи зміст апеляційної скарги, обґрунтування, викладені в ній, обставини, виходячи з обсягу фактично наданих послуг в суді апеляційної інстанції, зважаючи на співмірність витрат на правову допомогу та складність даної справи, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи в суді апеляційної інстанції, співрозмірним розміром витрат на правничу допомогу є 20000 грн., є необґрунтованими і зводяться до власної суб`єктивної оцінки щодо складності справи, яка не може бути визнана неупередженою, зважаючи на заінтересованість  відповідачів у зменшенні власних витрат, тому клопотання задоволенню не підлягає.
 
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду задоволено 5 позовних вимог немайнового характеру, що становить 50 % від загального розміру судового збору, сплаченого позивачем за 6 позовних вимог немайнового характеру та одну позовну вимогу майнового характеру, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції пропорційно до задоволення позову та апеляційної скарги, що становить 155400 грн., стягнувши з кожного відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 31080 грн.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними та встановлення іпотеки задовольнити частково.
Визнати недійсним договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 09 жовтня 2015 року приватним нотаріусом КМНО Ярощук В.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 1096.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_2 та громадянином ОСОБА_6 , посвідчений 13 січня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Турчак С.М. та зареєстрований в реєстрі за № 102.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , укладений громадянином ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідчений 30 березня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 149.
Визнати недійсним договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений 31 березня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. та зареєстрований в реєстрі за 151.
Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .
В решті позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» відмовити.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» (м. Київ Рильський пров., буд. 4 пов. 6, код ЄДРПОУ 41937164) з відповідачів ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_8 РНОКПП НОМЕР_5 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_9 РНОКПП НОМЕР_6 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_10 РНОКПП НОМЕР_7 ) з кожного судовий збір в розмірі 3632 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 31080 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 14 листопада 2024 року. 

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О. 
 
                                                                                                                        Яворський М.А.