КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/14520/2024

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                  Справа № 760/4216/24
 
18 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Левенця Б.Б.
при секретарі             - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського  районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про визнання неукладеним договору позики,-
 
в с т а н о в и в:
 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він, ОСОБА_1 , є одним із засновників Обслуговуючого кооперативу «Орсей Україна2» та у період з 28 жовтня 2021 року по 18 січня 2023 року був його керівником. На той час,  ОСОБА_2 був інвестором, з яким попереднім керівником зазначеного кооперативу   ОСОБА_3 17 жовтня 2019 року укладено договір про пайову участь для інвестування коштів в розмірі 298 606,00 доларів США у будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими комерційними приміщеннями за адресою АДРЕСА_1 . Організацію та ведення цього будівництва повинен був здійснювати Обслуговуючий кооператив «Орсей Україна2».
Валютні кошти в розмірі 298 606,00 доларів США від ОСОБА_2 були отримані керівником зазначеного кооперативу ОСОБА_3                          17 жовтня 2019 року, переведені по курсу гривні, і надані ОСОБА_2 дві квитанції до прибуткового касового ордеру № 1.1.1 на суму                                   4 786 732,50 грн та № 1.1.2. на суму 2 827 720,50 грн, в яких значиться підпис                   ОСОБА_3 від імені Обслуговуючого кооперативу «Орсей Україна2» та ОСОБА_2 за призначенням (підстава) внесення вступного та пайового внеску згідно договору 1.1.1. і 1.1.2. про пайову участь в ОК Орсей Україна2» і розподілі персоніфікованого пайового сертифікату від 17 жовтня 2019 року.
Зазначав, що будівництво не було розпочато і затягнулись роботи щодо підготовки будівельної документації і самої площадки для будівництва, а тому ОСОБА_2 звернувся до керівника Обслуговуючого кооперативу «Орсей Україна2» ОСОБА_3 з вимогою повернути йому усі внесенні кошти в будівництво у валюті в сумі 298 606,00 доларів США, про що були написані відповідні заяви на повернення коштів.
У зв`язку з відсутністю, на той час, в кооперативі повної суми таких коштів, Обслуговуючий кооператив «Орсей Україна2» повернув відповідачеві лише частину коштів у розмірі 50 000,00 доларів США, а щодо іншої частини коштів у розмірі 248 606,00 доларів США було прийнято рішення повернути пізніше. Дані обставини також підтверджуються і самим       ОСОБА_2 у заяві від 12 жовтня 2022 року, яку він подав до поліції.
Вказував, що у 2021 році ОСОБА_2 вдався до примушування із погрозою застосування насильства до виконання ним, ОСОБА_1 , як керівником Обслуговуючого кооперативу «Орсей Україна 2», цивільно-правового зобов`язання, пов`язаного із раніше укладеним договором з Обслуговуючим кооперативом «Орсей Україна2» про пайову участь для інвестування коштів у розмірі 298 606,00 доларів США в будівництво. 
Спочатку ОСОБА_2 добився від нього, ОСОБА_1 , шляхом примушування із погрозою застосування насильства до підписання розписки від 11 жовтня 2021 року про повернення йому в строк до 2-х місяців 248 606,00 доларів США, плюс 2 % за кожний місяць (усього 4%), що в сумі складає 258 550,00 доларів США, за інвестиційним договором за адресою АДРЕСА_1 , до 11 грудня 2021 року. 
Після цього, ОСОБА_2 , побачивши, що йому кооперативом «Орсей Україна 2» не були повернуті кошти у визначений в розписці строк, повторно, 14 грудня 2021 року прибув до нього, як керівника кооперативу, в офіс кооперативу, та з різного роду погрозами та залякуванням, застосуванням фізичного насильства, які призвели до нервово-емоційного стресу, пред`явив йому надрукований на комп`ютері один аркуш паперу з текстом договору безвідсоткової позики на суму                          258 550,00 доларів США з вимогою підписання його. Після підписання роздрукованого тексту договору він,  ОСОБА_1 , ознайомився з його текстом та виявив, що це договір безвідсоткової позики, а не зобов`язальний лист (розписка), яку він раніше давав  ОСОБА_2 про повернення внесених у 2019 році інвестиційних коштів в кооператив для ведення будівництва. 
Посилаючись на те, що договір безвідсоткової позики від 14 грудня 2021 року за вищенаведених обставин був підписаний ним, але кошти в сумі 258 550,00 доларів США насправді в якості позикийому не передавались, позивач  ОСОБА_1 просив суд визнати договір безвідсоткової позики від 14 грудня 2021 року, підписаний сторонами -    ОСОБА_2 , як позикодавцем, та ОСОБА_1 як позичальника, неукладеним.
 
06 червня 2024 року позивач   ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про визнання неукладеним договору позики відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року та залишити позов без розгляду.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 06 червня 2024 року від позивача на адресу Святошинського районного суду міста Києва в межах справи № 760/4216/24 надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду (а.с. 128-129), про що також зазначено в оскаржуваному  рішенні суду першої інстанції.
Однак, суд першої інстанції заяву позивача про залишення позовної заяви без розгляду не розглянув, відповідної ухвали, в порушення вимог статті 257 Цивільного процесуального кодексу України, не постановив.
Зазначає, що закріплене за позивачем право на подання заяви про залишення позову без розгляду є абсолютним і не залежить від думки інших учасників процесу. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.
Аналогічні правові висновки висловлено Верховним судом у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 548/2531/18, від 05 жовтня 2021 року у справі № 308/13199/17, від 04 квітня 2022 у справі № 441/1609/19).
З огляду на зазначене, враховуючи наявність відповідної заяви позивача, позовна заява   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики в межах справи № 760/4216/24 підлягала залишенню без розгляду.
Таким чином, оскаржуване рішення як таке, яким закінчено розгляд справи                       № 760/4216/24, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю із залишенням позову без розгляду.
 
02 жовтня 2024 року на адресу Київського апеляційного судунадійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача  ОСОБА_2 , у якому відповідач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
В апеляційній скарзі відповідач просить поновити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що про зміст апеляційної скарги позивача він дізнався від свого представника 27 вересня 2024 року, після того, як його представник ознайомився в приміщенні суду з матеріалами справи. 
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Статтею 120 ЦПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Відповідно до частин другої та шостої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.
Враховуючи наведене, надавши оцінку доводам відповідача  ОСОБА_2 , колегія суддів вважає за необхідне продовжити йому строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відзив обґрунтований тим, що дійсно в матеріалах справи є заява ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду, яка зареєстрована канцелярією Святошинського районного суду м. Києва 06 червня 2024 року, однак така заява подана позивачем після постановлення Святошинським районним судом м. Києва у справі № 760/4216/24 ухвали про закриття підготовчого провадження від 05 червня 2024 року, призначення справи до розгляду та відкриття розгляду справи по суті.
Оскільки така заява подана позивачем після початку розгляду Святошинським районним судом м. Києва даної справи по суті, то суд першої інстанції мав право розглядати справу № 760/4216/24 по суті заявлених вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позикита дійшов правильних висновків при вирішенні спору про відмову в задоволенні позову  ОСОБА_1 .
 
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з?явився. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлявся у встановленому законом порядку.
Відповідно до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності позивача  ОСОБА_1 .
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №1.1.1 від 17.10.2019 року ОСОБА_2 було внесено вступний та пайовий внесок згідно договору 1.1.1 про пайову участь в ОК «Орсей Україна 2» і розподілі персоніфікованого пайового сертифікату від 17.10.2019 без ПДВ суму у розмірі                         4 786 732 грн 50 коп. (а.с. 33).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №1.1.2 від 17.10.2019 ОСОБА_2 було внесено вступний та пайовий внесок згідно договору 1.1.2 про пайову участь в ОК «Орсей Україна 2» і розподілі персоніфікованого пайового сертифікату від 17.10.2019без ПДВ суму у розмірі 2 827 720 грн 50 коп. (а.с. 33).
Із заяв ОСОБА_2 від 02.06.2021року на ім?яголови                        ОК «Орсей Україна 2»ОСОБА_3 вбачається, що   ОСОБА_2  просив розірвати договір 1.1.1. від 17.10.2019 року та повернути кошти у розмірі                                 187 715 доларів США, та просив розірвати договір 1.1.2. від 17.10.2019 року та повернути кошти у розмірі 110 891 доларів США (а.с. 47, 47 зворот).
Відповідно до розписки від 11.10.2021 рку ОСОБА_1 зобов`язався повернути  ОСОБА_2  суму у розмірі 258 550 доларів США до 11.12.2021року. По факту цієї події буде розірваний договір інвестування за адресою  АДРЕСА_1  на суму 258 550 доларів США( а.с. 37зворот).
14.12.2021 року між ОСОБА_2 , як позикодавцем, та  ОСОБА_1 , як позичальником, укладено договір безвідсоткової позики, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_2 передає позичальникові ОСОБА_1 безпроцентну позику на суму                   258 550,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений п. 3 даного договору строк, тобто,22.02.2022року.
Відповідно до пункту 2 договору безвідсоткової позики від 14.12.2021року позика передається при підписанні договору. Підписання договору свідчить про факт передачі коштів (а.с. 38).
28.11.2023 року рішенням Голосіївського районного суду міста Києва (справа №№752/5046/22), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.04.2024 року, позов ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором безвідсоткової позики задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 заборгованість за договором безвідсоткової позики від 14.12.2021 року у розмірі 258550 доларів США та судовий збір у розмірі 12 405 грн 00 коп. (а.с. 25, 93-96).
Матеріалами справи підтверджується, що 22 жовтня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій, зокрема, просив: внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо вчинення кримінального правопорушення головою Обслуговуючого кооперативу «Орсей Україна2» на момент укладення договорів № 1.1.1 та № 1.1.2 про пайову участь в Обслуговуючому кооперативі «Орсей Україна2» від 17 жовтня 2019 року ОСОБА_3 , його працівниками та головою Обслуговуючого кооперативу «Орсей Україна2» ОСОБА_1; розпочати досудове розслідування з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно голови Обслуговуючого кооперативу «Орсей Україна2» на момент укладення договорів № 1.1.1 та № 1.1.2 про пайову участь в Обслуговуючому кооперативі «Орсей Україна2» від 17 жовтня 2019 року ОСОБА_3 , його працівників та голови Обслуговуючого кооперативу «Орсей Україна2» ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 190 та ч. 5 ст. 191 КК України (а.с. 39-47).
22 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві із заявою (повідомленням) про вчиненні кримінальні правопорушення, в якій повідомив про вчинення проти нього злочинів, передбачених за ч. 3 ст. 355, ч. 2 статті 383 КК України громадянином ОСОБА_2 , який подав завідомо неправдиве повідомлення про злочини від 12.10.2022 року за ч. 4 ст. 190 та ч. 5 ст. 191 КК України. Окрім того, ОСОБА_2 також вчинив примушування із погрозою застосування насильства до виконання цивільно-правового зобов?язання ОСОБА_11 , як керівником Обслуговуючого кооперативу «Орсей Україна2», пов?язаного із раніше укладеним ОСОБА_2 (17.10.2019) договором з Обслуговуючим кооперативом «Орсей Україна2» про пайову участь для інвестування коштів у розмірі 300 000 доларів США в будівництво, зокрема, шляхом примушування із погрозою застосування насильства до підписання спочатку розписки від 11 жовтня 2021 року про повернення йому 258 550 доларів США за інвестиційним договором за адресою АДРЕСА_1  із місячним терміном повернення цієї суми - до 11 грудня 2021 року, а потім 14 грудня 2021 року повторне примушування із погрозою застосування насильства до підписання договору безвідсоткової позики (а.с. 29-32).
Звертаючись у лютому 2024 року до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору безвідсоткової позики від 14 грудня 2021 року, позивач  ОСОБА_1 в обгрунтування позовних вимог посилався на те, що договір безвідсоткової позики від 14 грудня 2021 року був підписаний між ОСОБА_2 та ним,    ОСОБА_1 , але кошти в сумі                         258 550,00 доларів США насправді в якості позикийому не передавались.
06 червня 2024 року до Святошинського  районного суду міста Києва надійшла заява від позивача ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 257 ЦПК України (а.с. 128-129).
Судом першої інстанції закінчено розгляд справи з ухваленням рішення від 07 червня 2024 року, яким вирішено спір по суті та відмовлено  у задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивач не довів наявності обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не довів факту не отримання коштів, а також примушування його до підписання договору безвідсоткової позики від 14 грудня 2021 року.
Рішення суду, яким вирішено спір по суті пред?явлених вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики, оскаржується позивачем з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Вимоги апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 стосуються скасування судового рішення від 07 червня 2024 року, яким закінчено розгляд справи, із залишенням позову без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 257 ЦПК України.
 Перевіривши в межах вимог апеляційної скарги правильність застосування  судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів  апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Частиною третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з частиною п`ятою статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
Тлумачення пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України свідчить про те, що указаний пункт передбачає залишення без розгляду позову за заявою позивача до початку розгляду справи по суті.
Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду (частина друга статті 126 ЦПК України).
Для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання (частина перша статті 196 ЦПК України).
Завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті (частина перша статті 189 ЦПК України).
Пунктом 1 частини другої статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про, зокрема, залишення позовної заяви без розгляду.
Колегією суддів апеляційного суду встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Проведення підготовчого засідання призначено на 24 квітня 2024 року (а.с. 59-60).
У підготовчому судовому засіданні брали участь сторони та їх представники, з оголошенням перерви до 23 травня 2024 року (а.с. 70-72).
У зв?язку з неявкою учасників справи в судове засідання 23 травня 2024 року здійснено повторний виклик сторін в підготовче судове засідання на 05 червня 2024 року (а.с.116).
В судовому засіданні, що відбулось 05 червня 2024 року за участі представника позивача ОСОБА_13 , відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_9 , судом закрито підготовче засідання та відкрито розгляд справи по суті, про що постановлена протокольна ухвала. На стадії оголошення позовних вимог судом задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_13 про оголошення перерви у судовому засіданні до 07 червня 2024 року (а.с. 123-126).
Відповідно до частини третьої статті 217 ЦПК України з оголошенням головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті.
06 червня 2024 року до Святошинського  районного суду міста Києва надійшла заява від позивача ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду, яка обгрунтована тим, що закріплене за позивачем право на подання заяви про залишення позову без розгляду є абсолютним і не залежить від думки інших учасників процесу. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд. Просить розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про визнання неукладеним договору позики проводити за відсутності позивача та його представника (а.с. 128-129).
Таким чином, з огляду на положення  частини третьої статті 217 ЦПК України, розгляд даної справи по суті почався 05 червня 2024року.
Заява позивача ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 257 ЦПК України подана позивачем 06 червня 2024 року, тобто, після початку розгляду справи по суті.  
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що  правові підстави для залишення позову  ОСОБА_1 без розгляду та застосування положення пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України відсутні.
За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, виконавши вимоги цивільного процесуального судочинства,обгрунтовано продовжив судовий розгляд справи та вирішив спір по суті позовних вимог ОСОБА_1 з ухваленням судового рішення від 07 червня 2024 року.
 
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що закріплене за позивачем право на подання заявипро залишення позову без розгляду є абсолютним, а тому за наявності його заяви про залишення позову без розгляду поданий ним позов підлягав залишенню судом без розглядуне узгоджується з нормою пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України, яка передбачає, що суд зобов`язаний залишити подану заяву без розгляду, якщо позивач звернувся з таким клопотанням(заявою)у встановленому законом порядку та до початку розгляду справи по суті.
У справі, яка переглядається, така заява подана позивачем після початку розгляду справи по суті, при цьому, матеріали справи не містять доказів того, що відповідне клопотання було заявлено позивачем чи його представникомдо початку розгляду справи по суті.
Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував висновки, викладені в постановахВерховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 548/2531/18, від 05 жовтня 2021 року у справі № 308/13199/17, від 04 квітня 2022 у справі № 441/1609/19 не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки зроблені за інших фактичних обставин, ніж у справі, яка переглядається.
Ураховуючи наведене, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що має наслідком скасування судового рішень із залишенням позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 257 ЦПК України не знайшли свого підтвердження, а тому вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволенню.
 
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків(стаття 11 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Частинами другою-третьою статті 640 ЦК України передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу, що одними із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Ефективний захист прав особи має бути спрямованим на відновлення справедливості.
Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства, так і загальними засадами цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Фактичні обставини справи, встановлені судом, свідчать про те, що 14 грудня 2021 року між ОСОБА_2 , як позикодавцем, та  ОСОБА_1 , як позичальником, укладено договір безвідсоткової позики, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_2 передає позичальникові ОСОБА_1 безпроцентну позику на суму                      258 550,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений п. 3 даного договору строк, тобто 22.02.2022.
Відповідно до пункту 2 договору безвідсоткової позики від 14 грудня 2021 року позика передається при підписанні договору. Підписання договору свідчить про факт передачі коштів (а.с. 38).
Факт підписання договору безвідсоткової позики від 14 грудня 2021 року визнав позивач під час розгляду справи, про що також вказують доводи позивача в обгрунтування позовних вимог.
Вказані обставини свідчать про те, що договір безвідсоткової позики від 14 грудня 2021 рокуне може вважатись неукладеним.
Ураховуючи наведене та,встановивши, що між сторонами існують правовідносини за договором безвідсоткової позики, за умовами якої позивач отримав у борг від відповідача 258 550,00 доларів США, які зобов`язався повернути, водночас факт неотримання яких позивач ОСОБА_1 не довів, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики від 14 грудня 2021 року за безпідставністю вказаних позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1  не спростовуютьвисновку суду першої інстанції по суті вирішення позову й  не впливають на правильність вирішення ним справи.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, їх правовою кваліфікацією, повно і всебічно встановив обставини справи та надав належну правову оцінку наявним у справі доказам.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а судове рішення без змін, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий                                       Судді: