постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
22 жовтня 2024 року
м. Київ
справа № 488/3009/23
провадження  № 51-1019км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,                        
прокурора                                          ОСОБА_5 ,                              
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника                          ОСОБА_6 на вирок Миколаївського апеляційного суду від 20 грудня                      2023 року в кримінальному провадженні № 12023152050000567 за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Миколаєва ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 4 ст. 185  Кримінального кодексу України (далі - КК). 

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2023 рокуОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 129 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 4 ст. 185 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Вирішено питання про долю речових доказів.
Місцевий суд установив, що ОСОБА_7 25 червня 2023 року приблизно                      о 04:40 поблизу ЗОШ №40 на вул. Металургів, 97 в м. Миколаєві підійшов до потерпілого ОСОБА_8 , який виявив його під час пошкодження власного транспортного засобу, та почав висловлювати у бік останнього погрози вбивством тримаючи у руці ніж, яким розмахував перед потерпілим, і наблизившись упритул до нього намагався завдати ударів ножем, що викликало у нього обґрунтовані підстави побоюватися реального здійснення цих погроз, після чого з місця зник.
Він же, зранку 25 червня 2023 року в невстановлений час біля будинку АДРЕСА_1 , шляхом віджиму дверей в автомобілі                   «ВАЗ 21086» діючи повторно в умовах воєнного стану, таємно викрав з автомобіля майно, яке належало потерпілому ОСОБА_9 , завдавши йому матеріальної шкоди на суму 2042,86 грн.
Цього ж дня, у невстановлений час ОСОБА_7 біля будинку АДРЕСА_2 розбивши скло дверей в автомобілі               «ЗАЗ 1102» в умовах воєнного стану повторно таємно викрав з автомобіля майно, яке належало потерпілому ОСОБА_10 , завдавши йому матеріальної шкоди на  суму 2425 грн.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора Миколаївський апеляційний суд 20 грудня 2023 року скасував його в частині призначеного покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням і ухвалив новий вирок, яким визнав вважати засудженим ОСОБА_7 за ч. 4                          ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;  за ч. 1                    ст. 129 КК - у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом повного складання призначених покарань остаточно визначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.  Урешті вирок місцевого суду залишив без змін. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого,  призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 129 КК у виді обмеження волі на строк                        2 роки, за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і на підставі ст. 75 КК звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК і зобов`язати періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання та роботи.
На обґрунтування цих вимог зазначає, що апеляційний суд належним чином не обґрунтував свого рішення про скасування вироку місцевого суду та необхідність ухвалення нового вироку і призначення засудженому остаточного покарання шляхом повного складання призначених покарань, на відміну від суду першої інстанції, який застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим. 
На переконання захисника, призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає вимогам статей 50 та 65 КК, адже поза увагою суду апеляційної інстанції залишились дані про особу засудженого, який немає негативних характеристик, не перебуває на обліках, відсутність тяжких наслідків унаслідок вчинених ним дій та обставин, які обтяжують покарання, його молодий вік, хворобу матері, відшкодування шкоди потерпілим, визнання вини та щире каяття, сприяння в розкритті кримінальних правопорушень.
З урахуванням цих обставин захисник вважає, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 374 та 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Позиція учасників у суді касаційної інстанції
Прокурор заперечила проти касаційної скарги і просила залишити її без задоволення. В порядку ч. 2 ст. 433 КПК просила змінити судове рішення та закрити кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК. 
Мотиви Суду
Колегія суддів (далі - Суд), заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
За правилами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру. Якщо задоволення скарги дає підстави для прийняття рішення на користь інших засуджених, від яких не надійшли скарги, суд касаційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
У касаційній скарзі захисник наводить доводи щодо його незгоди із застосуванням апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування да засудженого принципу повного складання призначених покарань за сукупністю злочинів. 
Прокурор у судовому засіданні просила Суд в порядку ч. 2 ст. 433 КПК закрити кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 4           ст. 185 КК на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК.
 
09 серпня 2024 року набув чинності Закон України від 18 липня 2024 року                       № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким було внесено зміни до         ст. 51 КУпАП.
У новій редакції зі змінами, положення ст. 51 КУпАП передбачають адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення адміністративного правопорушення становить від 0,5 до 2   неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Таким чином, після внесення цих змін особа може нести кримінальну відповідальність за ст. 185 КК лише у випадку, якщо вартість викраденого майна перевищує розмір 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.
Згідно з положеннями частини 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України (далі - ПК), якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1          п. 169.1 ст. 169 розд. IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює                50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи                            (у розрахунку на місяць), встановленого законом станом на 1 січня звітного податкового року.
Зі змісту вироку вбачається, що ОСОБА_7 вчинив два епізоди таємного викрадення чужого майна 25 червня 2023 року на суму відповідно 2042, 86 грн та 2425 грн.
Станом на 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2684  грн.
Тобто, вартість викраденого ОСОБА_7 чужого майна у кожному випадку є меншою ніж встановлений законом розмір прожиткового мінімуму на 01 січня 2023 року.
Тому, з огляду на передбачений ст. 58 Конституції України та ст. 5 Кримінального кодексу принцип зворотної дії закону в часі ці дії ОСОБА_7 не є кримінально караним діянням, передбаченим ч. 4 ст. 185 КК.
Отже, з урахуванням цих змін, кримінальне провадження в частині обвинувачення   ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК підлягає закриттю Судом на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК з урахуванням положень статей 433 та 440 цього Кодексу.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21.
З урахуванням наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково. 
В порядку ч. 2 ст. 433 КПК вирок Миколаївського апеляційного суду від 20 грудня  2023 рокущодо ОСОБА_7 змінити.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК закрити на підставі п. 4-1 ч. 1        ст. 284 КПК.
Виключити з вироку посилання на ч. 1 ст. 70 КК.
Вважати ОСОБА_7 засудженим  за ч. 1 ст. 129 КК  до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
У решті вирок залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

___________________                       ___________________                      ____________________
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                         ОСОБА_3