ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 683/701/24
Провадження № 22-ц/4820/1700/24

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Заворотна А.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №683/701/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 травня 2024 року (суддя Сагайдак І.М., повне судове рішення складено 28 травня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

В березні 2024 року ОСОБА_2  звернувся до суду із позовом, в якому вказував, що 26 жовтня 2021 року він надав ОСОБА_1  в позику 3500 доларів США, які останній мав повернути в строк до 01 червня 2022 року, про що 26 жовтня 2021 року останній власноручно написав розписку. Оскільки у зазначений строк ОСОБА_1 гроші не повернув й у добровільному порядку повертати не збирається, тому позивач просив стягнути із відповідача 3500 доларів США та в порядку статті 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми за 626 днів прострочення повернення боргу, що становить 180,08 доларів США. 
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 травня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3500 доларів США боргу за договором позики, 1328 грн 10 коп судового збору та 14265 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, відповідач вказує, що грошових коштів за розпискою він не отримував, а розписка була ним написана після дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобіля, який він орендував у дружини ОСОБА_2 . Оскільки автомобіль був пошкоджений з вини водія ОСОБА_3 , якому він передав право керування цим автомобілем, і останній не мав коштів для відшкодування завданих матеріальних збитків, тому ОСОБА_2 вирішив отримати ці кошти за його рахунок та спонукав написати розписку, що він нібито отримав від ОСОБА_2 у позику 3500 доларів США. Відповідач вказує, що між ним і позивачем правовідносини за договором позики не виникали, а тому суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
ОСОБА_1 також просить врахувати, що відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України особа звільняється від сплати 3% річних в період дії режиму воєнного стану. 
Поміж того, відповідач, посилаючись на рішення ЄСПЛ від 23.01.2024 у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява №19336/04 та на рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавантес проти Латвії», заява №58442/00 вважає, що стягнуті з нього витрати на правничу допомогу в сумі 14265 грн є завищеними, належним чином необґрунтованими та становлять для нього надмірний тягар, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволені позову в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 до апеляційного суду не надходив.
Учасники справи та їх представники до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно положень частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. 
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01 грудня 2022 року (справа №295/395/22, провадження №2/295/854/22), залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними розписок від 26 жовтня 2021 року відмовлено в зв`язку із недоведеністю позовних вимог (а.с. 11-14).
Цим рішенням встановлено, що 26.10.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір оренди транспортного засобу, за умовами якого ОСОБА_4 передала у строкове платне користування ОСОБА_1 , для використання в особистих цілях, автомобіль марки «Hyundai Accent».
26.10.2021 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів марки «Hyundai Accent», за кермом якого перебував ОСОБА_3 , та «Nissan Rogue» під керуванням ОСОБА_5 , що підтверджується змістом протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_3 за порушення Правил дорожнього руху.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власноручно, що підтвердив його представник безпосередньо в судовому засіданні, написав та підписав розписку про отримання ним від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошових коштів в розмірі 3500 доларів США. Вказані кошти ОСОБА_6 зобов`язувався повернути до 01.06.2022 рівними частинами по 500 доларів США, розписка датована 26.10.2021.
В матеріалах цієї справи №683/701/24 наявний оригінал розписки від 26 жовтня 2021 року (а.с.57).
Постановляючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір позики, проте відповідач не виконав зобов`язання за цим договором і не повернув ОСОБА_2 позичені грошові кошти, а тому з ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню неповернуті грошові кошти в сумі 3500 доларів США.
Відмовляючи у задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних, суд першої інстанції виходив із того, що зазначені нарахування здійснені у період введення в Україні воєнного стану, а тому підлягають списанню кредитором (позикодавцем) на підставі положень пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які узгоджуються з матеріалами справи та приписами чинного законодавства.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
У відповідності до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Положеннями частини 1, 3 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Встановивши, що між сторонами справи 26 жовтня 2021 року було укладено договір позики, оформлений шляхом написання позичальником ОСОБА_1 розписки про отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути до 01.06.2022 та неповернення ОСОБА_1 зазначених коштів у строк, встановлений договором, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення суми позики.
Посилання апеляційної скарги на те, що жодних коштів позивач на виконання розписки відповідачу не передавав є в порушення вимог частини 1 статті 81 ЦПК України недоведеними.
У цьому аспекті колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
Досліджуючи справжню правову природу укладеного між сторонами договору, суд першої інстанції вірно встановив, що між сторонами існували позикові договірні правовідносини. Зі змісту наявної у матеріалах справи розписки від 26 жовтня 2021 року слідує, що ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив факт отримання від ОСОБА_2 у борг грошових коштів в розмірі 3500 доларів США із зобов`язанням повернути цю суму. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що факт власноручного написання і підписання зазначеної розписки відповідачем не оспорюється. 
А посилання в апеляційній скарзі на те, що розписка була написана під тиском зі сторони позивача, якому передували обставини ДТП, що мало місце 26.10.2021, є голослівними.
Згідно з статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд першої інстанції, оцінивши надані учасниками справи та їх представниками докази у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України: оригінал розписки від 26.10.2021, прийшов до вірного висновку про недоведеність факту неотримання ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 3500 доларів США від ОСОБА_2 відповідно до розписки від 26.10.2021.
Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною 3 статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Разом з тим, додана відповідачем до апеляційної скарги довідка за результатами опитування із застосуванням спеціального технічного пристрою – комп`ютерного поліграфа ОСОБА_1 від 10.02.2023 апеляційним судом не приймається, адже будь-яких клопотань про приєднання такого письмового документу, як доказу до матеріалів справи, відповідачем заявлено не було, а згідно частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від суми боргу в розмірі 180,08 доларів США за період з 01.06.2022 по 16.02.2024, суд першої інстанції правильно зазначив, що пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Передбачено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 
Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, надав належну правову оцінку доказам укладення між сторонами договору позики, виконання позикодавцем своїх зобов`язань, а також відсутності доказів виконання своїх зобов`язань позичальником, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми неповернутої позики.
Судова колегія вважає безпідставними аргументи апеляційної скарги про те, що витрати на професійну правничу допомогу є завищеними та неспівмірними з обсягом наданих адвокатом послуг позивачу.
Відповідно до частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з частинами 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19) викладено правовий висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00, зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути не тільки доведений та документально обґрунтований, але й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується: договором про надання правничої допомоги від 09 лютого 2024 року, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Галагузом В.В.; копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №564 Галагуза В.В.; ордером на надання правничої (правової) допомоги серії АМ №1075827 від 16.02.2024; квитанцією до прибуткового касового ордеру №7 від 16.02.2024 на суму 15000 грн; актом виконаних робіт по наданню правової допомоги №7 від 16.02.2024. 
Оцінюючи співмірність, реальність та пропорційність судових витрат, які просив стягнути позивач, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14265 грн витрат на професійну правничу допомогу, що становить 95,1% задоволених позовних вимог.
Зазначені доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення відповідачем чинних норм законодавства України та незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи; містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки районним судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.
У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишає без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 – 384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 14 жовтня 2024 року.

Судді                                          А.П. Корніюк
                                                І.В. П`єнта
О.І. Талалай