ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8494/24 Справа № 199/5097/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - СПАЇ В. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року                        Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
                                        головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Кругман А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Туманова С. Г. на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа- ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування на утриманні та вихованні трьох і більше дітей до 18 років, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із зазначеною заявою. Зазначав , що встановлення такого факту дозволить отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2024 року відмовлено у відкритті провадження. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права .
Вважає, що ухвала суду є помилковою та підлягає скасуванню з огляду на невідповідність висновків суду обставинам справи, так підставою для прийняття рішення став наступний висновок суду відповідно до змісту ухвали « діючим законодавством визначений позасудовий порядок встановлення статусу надавача соціальних послуг», при цьому і заявник і суд в оскаржуваній ухвалі визначає предмет заяви не як отримання соціальних послуг, а як встановлення факту перебування на утриманні та вихованні трьох і більше дітей до 18 років.
При цьому в частині розгляду по суті заяв про встановлення факту перебування на утриманні та вихованні трьох і більше дітей до 18 років та відсутність відмови є сталою судовою практикою. 
В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 – адвокат Туманов С. Г.. Інші сторони про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку судових повісток на електронні адреси сторін та в Електронному суді. (а.с.48 зворот).
Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством визначений позасудовий порядок встановлення статусу надавача соціальних
послуг. Згідно з метою встановлення факту, від нього залежить виникнення, зміна або припинення не особистих чи майнових прав заявника, а його прав в публічно-правовій сфері відносин з державою, внаслідок чого заява не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Проте такий висновок не відповідає нормам процесуального права. 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п. 5 ч. ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції цивільних судів за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 року у справі №560/17953/21. В постанові зазначено, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. 
Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
Приймаючи до уваги вищезазначене, а також висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 року у справі №560/17953/21, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваної ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження з тих підстав, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства є помилковими та такими, що не узгоджуються із нормами законодавства, яке регламентують дані правовідносини.
Суд першої інстанції не звернув уваги, що  згідно статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі у випадку, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляд. На такі підстави відмови у відкритті провадження суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не посилався.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є  порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване судове рішення не відповідає нормам процесуального права, то апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
З приводу розподілу судових витрат у вигляді судового збору за подачу апеляційної інстанції, то слід зазначити, що дане питання з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України буде вирішуватись після розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст. 368,  379, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Туманова С. Г. задовольнити.
Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді: