ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
 
09 жовтня 2024 року 
 
м. Київ
 
справа № 149/3533/22
провадження № 61-15456св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,  	
учасники справи:
позивач - керівник Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 липня 2023 року у складі судді Войнаревича М. Г. та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 вересня 2023  року у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б., Стадника І. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2022 року керівник Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки. 
 
Позовну заяву обґрунтував тим, що під час реалізації повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру», Хмільницька окружна прокуратура виявила порушення інтересів держави у сфері дотримання земельного законодавства у процесі  надання у приватну власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Уланівської об`єднаної територіальної громади Хмільницького району Вінницької області. 
 
Так, згідно з наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області) від 16 червня 2020 року                   №  2-12407/15-20-сг затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної   ділянки у власність та надано із земель  державної власності у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,9865 га, кадастровий номер  0524886600:02:001:0437, сільськогосподарського призначення. На підставі вказаного наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області державним реєстратором Оратівської селищної ради 22 червня 2020  року зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на вказану земельну ділянку.  
 
Водночас згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 вже було безоплатно надано у приватну власність із земель державної власності земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Немерченської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області. Так, на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 26 лютого 2020 року № 2-4733/15-20-сг державним реєстратором Вербовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області 03 квітня 2020  року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, кадастровий номер 0522886400:10:003:0396, за ОСОБА_2 . 
 
Тож, позивач вважав, що ОСОБА_2 при зверненні до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про затвердження її проекту землеустрою, та, зазначаючи про цьому, що не скористалась правом безоплатної приватизації земельної ділянки по даному виду використання, надала недостовірну інформацію, оскільки раніше використала право на безоплатну приватизацію земельної  ділянки для ведення особистого селянського господарства. У свою чергу ГУ  Держгеокадастру у Вінницькій області, приймаючи наказ, не перевірило факт реалізації ОСОБА_2 права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що призвело до безпідставного вибуття землі із державної власності.
 
Крім того, позивач вказував на те, що надалі на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В. В. та зареєстрованого у  реєстрі за номером 1595, ОСОБА_2 відчужила земельну ділянку площею  1,9865 га, кадастровий номер 0524886600:02:001:0437, ОСОБА_1 .
 
Відповідно до актуальної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власником спірної земельної ділянки, кадастровий номер 0524886600:02:001:0437, залишився ОСОБА_1 . 
 
Також позивач зазначив, що ОСОБА_1 набув спірну земельну ділянку в  особи, яка з огляду на зазначені обставини не мала права її отримувати та  відчужувати, а отже така земельна ділянка підлягає витребуванню на користь держави.
 
З огляду на викладене, позивач просив суд витребувати у ОСОБА_1 на  користь Уланівської об`єднаної територіальної громади Вінницької області в особі  Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області земельну  ділянку сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 0524886600:02:001:0437, площею 1,9865 га, що розташована на території Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (колишньої Скаржинецької сільської ради Хмільницького району Вінницької області).
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 липня 2023   року позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 на користь Уланівської об`єднаної територіальної громади Вінницької області в особі  Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області земельну ділянку сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 0524886600:02:001:0437, площею 1,9865 га, що розташована на території Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (колишньої Скаржинецької сільської ради Хмільницького району Вінницької області). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в сумі 2 481,00 грн та 1 240,50 грн, а всього в сумі 3 721,50 грн.
 
Вжиті заходи, щодо забезпечення позову, в тому числі накладений арешт, відповідно до ухвали Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від  30  грудня 2022 року на земельну ділянку площею 1,9865 га, кадастровий номер 0524886600:02:001:0437, що розташована на території Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (колишньої Скаржинецької сільської ради Хмільницького району Вінницької області) скасовано. 
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 при зверненні до ГУ Держгеокадастру із клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та його затвердження, не повідомила про те, що вона вже скористалася правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області при вирішення питання про передачу спірної земельної ділянки не забезпечило перевірку цього факту та дотримання вимог закону, що призвело до подвійного отримання ОСОБА_2 земельних ділянок та вибуття спірної земельної ділянки з володіння держави в особі Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області поза її волею, то є підстави, визначені статтею 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), для витребування такої спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 як її добросовісного набувача.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Федик Ю. Ю., залишено без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 липня 2023 року - без змін
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Доводи апеляційної скарги  жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 липня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 вересня 2023 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, від  02  листопада 2021  року у справі № 925/1351/19  та у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19, від 22 лютого 2023 року у справі №  202/8669/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не врахували, що виданням наказу від 16 червня 2020 року № 2-12407/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передання земельної ділянки у власність» ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області як державний орган виявило свою волю щодо розпорядження спірною земельною ділянкою; 
 
-  не звернули увагу на те, що повторне використання ОСОБА_2 права на приватизацію земельної ділянки є порушенням, яке вчинила саме вона, а                     ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки;
 
-  вирішили питання про витребування у заявника як добросовісного набувача спірної земельної ділянки без оцінки правомірності втручання у його право на мирне володіння таким майном, з  урахуванням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
 
У лютому 2024 року керівник Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну ОСОБА_1 , в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 липня 2023  року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 вересня 2023  року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у  справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав визначених пунктом 1 частини другої статті 389  ЦПК України; витребувано із Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області матеріали цивільної справи № 149/3533/22; надано іншим учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.
 
У листопаді 2023 року матеріали справи № 149/3533/22 надійшли до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2024 року справу № 149/3533/22 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.  
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є  неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції  залишає  касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без  змін,  якщо  рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу  межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі клопотання ОСОБА_2 від 27 листопада 2019 року, наказом ГУ Держгеокадастру у  Вінницькій області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га, кадастровий номер 0522886400:10:003:0396, у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 на території Немерченської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької  області.
 
Надалі відповідно до клопотання ОСОБА_2 від 25 травня 2020 року, наказом ГУ  Держгеокадастру у Вінницькій області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,9865 га, кадастровий номер 0524886600:02:001:0437, у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 на території Скаржинецької сільської ради Хмільницького району Вінницької області.
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 02 липня 2022 року ОСОБА_1 прибав у ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 1,9865 га, кадастровий номер 0524886600:02:001:0437, яка розташована за адресою: Вінницька область, Хмільницький район, Скаржинецька сільська рада, для ведення особистого селянського господарства.
 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником земельної ділянки, площею 1,9865 га, кадастровий номер 0524886600:02:001:0437, що розташована на території Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, є ОСОБА_1 .
 
Згідно з листом сільського голови Уланівська сільська рада Хмільницького району Вінницької області не має фінансової можливості звернутись до суду за захистом порушених своїх майнових прав.
 
Правове обґрунтування
 
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
 
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із  правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із  закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття  328 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої-четвертої статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
 
У пункті 6 статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
 
Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.
 
Водночас право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати лише один раз.
 
За змістом статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
 
Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. 
 
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
 
Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).
 
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вирішуючи спір сторін у цій справі, правильно виходив з наявності підстав визначених статтею 388 ЦК України, для витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 як її добросовісного набувача, оскільки, дослідивши наявні у справі докази, встановив, що ОСОБА_2 при зверненні до ГУ  Держгеокадастру із клопотаннями про надання дозволу на  розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та його затвердження, не повідомила про те, що вона вже скористалася правом на  безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області при вирішення питання про передачу спірної земельної ділянки не забезпечило перевірку цього факту та дотримання вимог закону, що призвело до подвійного отримання ОСОБА_2 земельних ділянок та вибуття спірної земельної ділянки з  володіння держави в особі Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області поза її волею.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, від  02  листопада 2021 року у справі № 925/1351/19  та у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19, є безпідставними з огляду на таке.
 
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для  встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове  регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у  справі № 233/2021/19. 
 
У постанові від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19 за позовом про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, відповідного запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, поновлення права власності на спірну квартиру та витребування майна, Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог до державного реєстратора і ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову  у задоволенні таких позовних вимог, а також залишаючи без змін оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог в іншій частині, виходив із того, що суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування оспорюваного рішення суб`єкта державної реєстрації з огляду на те, що на спірну квартиру, яка використовується позивачами як місце постійного проживання, відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути здійснено примусове стягнення, в тому числі й шляхом реєстрації права власності за кредитором (стягувачем), як забезпечення виконання ними умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Також Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідач є  добросовісним набувачем спірної квартири, однак, усупереч дії мораторію, відбувся фактичний перехід до іпотекодержателя (стягувача) права власності на  предмет іпотеки без згоди власників майна, без дотримання вимог закону, що свідчить про те, що квартира вибула з власності позивачів не з їх волі, суди попередніх інстанцій правильно вважали, що права позивачів на спірну квартиру підлягають захисту шляхом витребування цього майна на підставі частини першої статті 388 ЦК України з незаконного володіння останнього власника, що призводить до ефективного захисту порушених прав позивачів. Крім того, Верховний Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно не можуть бути звернені до державного реєстратора, якого позивачі визначили співвідповідачем у справі.
 
У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц  про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу квартири недійсними та витребування майна із чужого незаконного володіння, Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання спадщини відумерлою, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за продавцем, передачу її територіальній громаді міста Львова, витребування квартири від покупця та в частині позовних вимог до державної нотаріальної контори, залишаючи в цій частині в силі рішення суду першої інстанції зі зміною його мотивувальної частини, виходила із того, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у цій справі позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача. Крім того, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що пред`явлення вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на спірне майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.
 
У постанові від 02  листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 про витребування майна (нежитлової будівлі) з чужого незаконного володіння, скасування запису про державну реєстрацію вказаного майна та реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, виходила із того, що суди попередніх інстанцій ототожнили судове рішення, на підставі якого відбувалося оформлення речового права покупцем, з судовим рішенням, на виконання якого відбувався продаж спірного майна, не розглянувши та не спростувавши відповідні доводи відповідача, залишивши поза увагою приписи частини другої статті 388 ЦК України. 
 
Натомість у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій, вирішували спір сторін щодо витребування земельної ділянки, яка вибула з власності держави з порушенням вимог закону, обману та у супереч її волі, з чужого незаконного володіння добросовісного набувача, що набув її на підставі договору купівлі-продажу.
 
Отже, у наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ та відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи заявника про не врахування висновків судів касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є  безпідставним.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що виданням наказу від 16 червня 2020 року № 2-12407/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передання земельної ділянки у власність» ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області як державний орган виявило свою волю щодо розпорядження спірною земельною ділянкою є безпідставними з огляду на таке.
 
До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини  першої статті 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під випливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
 
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. 
 
Воля держави як власника земель може виражатись лише в таких діях органу виконавчої влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. 
 
У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 при зверненні до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки, та, зазначаючи про цьому, що не скористалась правом безоплатної приватизації земельної ділянки по даному виду використання, надала недостовірну інформацію, оскільки раніше використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
 
Тобто ОСОБА_2 набула спірну земельну ділянку в наслідок обману ГУ  Держгеокадастру у Вінницькій області як державного органу щодо реалізації нею права на безоплатну приватизацію земель
Отже, спірна земельна ділянка вибула із власності Уланівської об`єднаної територіальної громади Вінницької області в особі Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області поза її волею та з урахування наведених положень статті 388 ЦК України підлягала витребуванню з володіння добросовісного набувача.
 
Такими чином наведені в касаційній скарзі доводи у своїй сукупності не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій  щодо наявності підстав для застосування положень статті 388 ЦК України у цій справі. 
 
Разом з тим, Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що 
суди першої та апеляційної інстанції вирішили питання про витребування у заявника як добросовісного набувача спірної земельної ділянки без оцінки правомірності втручання у його право на мирне володіння таким майном, з  урахуванням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
 
Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
 
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може                 бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на              умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного                права.
 
У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
 
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
 
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).
 
Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ                від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
 
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною  для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
 
Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
 
Рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.
У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.                      З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки  державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно,  виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
 
З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої           рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
 
У  цій справі, ухвалюючи рішення про витребування в ОСОБА_1 на користь Уланівської об`єднаної територіальної громади Вінницької області в особі  Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області спірної земельної ділянки, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, вказаного не врахував, не надав оцінку наявності підстав для втручання у мирне володіння  спірним майном відповідачем, який набув це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном закріплених у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а також не надав оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.
 
У свою чергу суд апеляційної інстанції, переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в силу своїх повноважень, на вказане уваги не звернув, таких недоліків рішення суду першої інстанції в цій частині не виправив.
 
За відсутності наведення належних мотивів стосовно практики ЄСПЛ з питання втручання держави у право власності, оскаржувані  рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатися таким, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України.
 
Отже, відповідні доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції  та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального прав, суд апеляційної інстанції в межах наданих йому повноважень не усунув зазначені порушення, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, то касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду справи суди мають врахувати викладене вище, надати оцінку пропорційності втручання держави у мирне володіння відповідачем                    ОСОБА_1  спірним майном, який набув це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном закріплених у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням; вирішити справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог  матеріального і процесуального права; ухвалити законне і справедливе судове рішення.
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.
 
Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.
 
Керуючись статтями 409, 411, 415, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 липня 2023  року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 вересня 2023  року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник      	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	Б. І. Гулько      	
 	Г. В. Коломієць      	
 	Р. А. Лідовець