КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Вовк С.В.
Єдиний унікальний номер справи № 757/2060/23-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/14277/2024
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
24 жовтня 2024 року                                                                                                м. Київ  
            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді     - Мережко М.В.,
суддів                          - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
            секретар                      - Олешко Л.Ю.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за час невиконання судового рішення,
 
В с т а н о в и в :
 
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Офісу Генерального прокурора про стягнення інфляційних втрат за час невиконання судового рішення у розмірі 446 755 грн та трьох процентів річних у розмірі 65 054,45 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року у справі № 826/6203/17 задоволено позов ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, зобов`язано Генеральну прокуратуру України поновити позивача та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 434 944,50 грн.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року змінено рішення суду першої інстанції і стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 395 936,00 грн.
Постановою Касаційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року рішення апеляційного суду залишено без змін.
Зволікання відповідача з виконання зобов`язання з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 15 квітня 2021 року по 02 листопада 2022 року призвело до девальвації грошових коштів, тобто нанесло позивачу шкоду.
Позивач посилався на застосування статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.
На підставі цього позивач просив стигнути інфляційні втрати від затримки з виконання зобов`язання по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 446 755 грн та три проценти річних у розмірі 65 054,45 грн.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2024 року провадження по справі - закрито.
Не погоджуючись із такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2024 року скасувати, а справу повернути для продовження розгляду.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб?єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб?єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб?єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
Звертає увагу, що предмет даного спору не стосується зазначених критеріїв (прийняття, проходження, звільнення) та має на меті відшкодування шкоди, завданої знеціненням кошів через тривале невиконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто, даний спір спрямований на відновлення приватного права, не пов?язаного з проходженням публічної служби, не врегульований спеціальними нормами трудового законодавства, які б свідчили про складові спору про проходження публічної служби.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Офіс Генерального прокурора вказує, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Апеляційну скаргу вважає безпідставною, просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2024 року - без змін.
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 24 жовтня 2024 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи.
В судове засідання до Київського апеляційного суду з`явились позивач - ОСОБА_1 та представник відповідача Офісу Генерального прокурора - Плясун Г.С.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі.
Частиною першою вказаної статті передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо:
1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;
2) відсутній предмет спору;
3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами;
4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом;
5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом;
6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу;
7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;
8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.
Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд першої інстанції, постановляючи  рішення  про закриття провадження, не врахував ,що в даному випадку слід було постановити  ухвалу , що відповідало  би нормам ст. 255 ЦПК України . Крім того  мотивував її тим, що ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Суд першої інстанції, постановляючи  рішення  про закриття провадження, не врахував, що в даному випадку слід було постановити  ухвалу, що відповідало  би нормам ст. 255 ЦПК України. Крім того, мотивував її тим, що ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.
Як видно зі змісту прохальної частини позовної заяви, позивач просив суд стягнути інфляційні втрати від затримки з виконання зобов`язання по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 446 755 грн та три проценти річних у розмірі 65 054,45 грн.
Разом з цим, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на порушення його права внаслідок невиконання зобов`язання, що виникло на підставі судового рішення. При цьому слід врахувати, що мова йде про вже виконане рішення суду, і стягнення  відповідно до ст. 625 ЦК України. 
Суд першої інстанції вказаного не урахував та дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справу необхідно направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 379, 381 - 384  ЦПК України, суд,-
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено 12 листопада 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                     М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                            В.В. Соколова