ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/11574/24                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  04 грудня 2024 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
          Головуючого судді:                                                   Чаку Є.В., 
          суддів:                                                                           Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.

          розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -
                                                         В С Т А Н О В И В :
           ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України про відмову в продовженні строку перебування в Україні від 23.02.2024 №00805300021611 стосовно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати відповідача прийняти рішення про продовження строку перебування на території України громадянину російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 05 червня 2024 року позов задовольнив.
          Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти  нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.  Апелянт зазначив, що ОСОБА_1 12.12.2022 був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , виданою Центральним міжрегіональним управлінням ДМС строком дії до 09.12.2023. Позивачу було видано Пам`ятку для іноземця та особи без громадянства, які перебувають в процедурі оформлення довідки на імміграцію в Україну, у якій зазначалось, що після закінчення строку дії його посвідки на тимчасове проживання йому необхідно протягом 7 днів виїхати за межі України або  у разі наявності підстав для обміну такої посвідки у зв`язку із закінченням строку її дії звернутися з відповідною заявою та документами не пізніше ніж 15 робочих днів до закінчення строку її дії. Відповідач стверджує, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивач із заявою про обмін у зв`язку із закінченням строку дії посвідки на тимчасове проживання у встановленому порядку не звертався та у встановлений законодавством строк не виїхав з України та продовжив перебувати в Україні з порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
          Апелянт вказав, що у власноруч написаній заяві, яка подавалася разом із іншими документами для продовження строку перебування на території України, позивач просив продовжити йому строк перебування у зв`язку з тим, що він чекає на рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну.  Саме у зв`язку з тим, що позивачем не було подано відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України, ДМС було ухвалене оскаржуване рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, що підтверджено паспортом № НОМЕР_2 , виданим МВС 36001 28.04.2021.
22.05.2021  позивач одружився з ОСОБА_3 , громадянкою України, що підтверджується  свідоцтвом про шлюб, виданим  Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) серії НОМЕР_3 від 22.05.2021.
Від даного шлюбу позивач має сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 08.02.2023.
На підставі рішення ЦМУ ДМС в м.Києві та Київській області від 26.07.2023 син позивача, ОСОБА_4 , набув громадянство України та відповідно до законодавства України є громадянином України з 14.10.2016, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України №3213-000022146 1532/2023 від 15.08.2023.
Позивач з 06.07.2021 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 01.12.2023.
Квартира за місцем реєстрації позивача належить його матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка документована посвідкою на постійне проживання від 17.07.2014. 
Позивач, проживаючи в Україні, надає волонтерську допомогу Громадській організації "Вільна Генерація" на підставі договору про надання волонтерської допомоги №24/02-3 від 01.08.2022.
12.12.2022 позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , виданою Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області зі строком дії до 09.12.2023, на підставі ч. 14 ст. 4 Закону як іноземець, який прибув в Україну з метою возз`єднання сім`ї з громадянкою України.
13.02.2024 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою № 500044327 про продовження строку перебування на території України у зв`язку із поданням заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну.
23.02.2024 Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України прийнято рішення №00805300021611 про відмову в продовженні строку перебування в Україні на підставі підпункту 3 пункту 25 Порядку продовження строку перебування чи тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що наявні в матеріалах справи документи цілком підтверджують наведену позивачем мету звернення до міграційного органу із заявою про продовження строку перебування на території України, та, що рішення про відмову у продовженні строку перебування позивача в Україні, з мотиву неподання позивачем підтвердження підстав для подальшого перебування на території України, є необґрунтованим та підлягає скасуванню.
Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України (ч.ч. 14, 15 ст. 4 Закону).
Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, зазначеними у частинах другій - тринадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - тринадцятій цієї статті.
Згідно ч. 3, 14 ст. 5 «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.
Підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право».
Відповідно ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Статтею 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування.
Для продовження строку перебування в Україні подаються такі документи:
1) заяви іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.
У разі пропуску іноземцем або особою без громадянства строку подання заяви з підстав, що унеможливлюють їх виїзд з території України, іноземцеві або особі без громадянства може бути продовжено строк перебування в Україні, за умови подання підтверджувальних документів. Якщо при цьому іноземець або особа без громадянства порушили встановлені строки перебування в Україні, питання продовження строку перебування може бути вирішене лише після притягнення цих осіб та приймаючої сторони до відповідальності згідно із законом;
2) документи, що підтверджують наявність підстав для подальшого перебування на території України;
3) паспортний документ іноземця або особи без громадянства;
4) паспорт (паспортний документ) приймаючої сторони (фізичної особи) або представника приймаючої сторони (юридичної особи);
5) документи, що підтверджують наявність достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.
Порядок продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2023 р. № 979) (далі - Порядок № 150) визначає процедуру продовження строку перебування та тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.
Пунктом 2 Порядку № 150 передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:
1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи у разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;
2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
Згідно з пунктом 6 Порядку № 150, для продовження строку перебування в Україні разом із заявою подаються такі документи:
1) документи, що підтверджують наявність підстав для подальшого перебування на території України;
2) дійсний паспортний документ іноземця (або паспортні документи - у разі, коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства;
3) паспорт (паспортний документ) приймаючої сторони (фізичної особи) або представника приймаючої сторони (юридичної особи);
4) документи, що підтверджують наявність достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони;
5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.
Згідно пункту 25 Порядку № 150 у продовженні строку перебування в Україні відмовляється в разі: 1) відсутності достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони; 2) коли є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства мають інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні; 3) коли іноземець або особа без громадянства не подали відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України; 4) коли дані, отримані з відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів державних органів, не підтверджують подану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 5) подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 6) коли виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою (включаючи витрати, пов`язані з видворенням або реадмісією), фізичними або юридичними особами, або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду в Україну; 7) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 8) необхідності охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
В даному випадку підставою для прийняття рішення Державної міграційної служби України про відмову в продовженні строку перебування в Україні від 23.02.2024 №00805300021611 зазначено пп.3 п. 25 Порядку №150, а саме коли іноземець або особа без громадянства не подали відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України.
Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач проживає у Київській області разом з дружиною, яка є громадянкою України, виховує та має на своєму утриманні малолітнього сина, який є громадянином України, доглядає свою похилу матір, яка документована посвідкою на постійне проживання та здійснює волонтерську діяльність, що підтверджується договором №24/02-3 про надання волонтерської допомоги від 01.08.2022 та листом Громадської організації "Вільна генерація" від 01.08.2022 №01/08-22. 
Вказані обставини та відповідні документи підтверджують наявність законних підстав для подальшого перебування позивача на території України, а саме - проживання разом з дружиною, сином, матір`ю, здійснення ним волонтерської діяльності, та мету звернення до міграційного органу із заявою про продовження строку перебування на території України.
Доказів того, що позивач має інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні, відповідачем до суду не надано. 
Колегія суддів враховує, що у відповідності до ст. 2 КАС України рішення суб`єкта владних повноважень має бути прийнято, крім іншого, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Як вірно зазначив суд першої інстанції, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Отже, колегія суддів зазначає, що принцип «належного врядування» сприяє прийняттю суб`єктом владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень та потреба виправити помилку не повинна непропорційним чином втручатись в нове право, що набуте особою.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з тим, що рішення Державної міграційної служби України про відмову в продовженні строку перебування в Україні від 23.02.2024 №00805300021611 стосовно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відповідає принципу «належного врядування», а тому не є правомірним.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи документи цілком підтверджують наведену позивачем мету звернення до міграційного органу із заявою про продовження строку перебування на території України, та, що рішення про відмову у продовженні строку перебування позивача в Україні, з мотиву неподання позивачем підтвердження підстав для подальшого перебування на території України, є необґрунтованим та підлягає скасуванню.
Доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення з заявою про подовження строку його перебування на території України, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги з огляду на те, що поважність пропуску позивачем цього строку за станом здоров`я підтверджується медичними довідками, консультативним висновком та випискою з медичної карти амбулаторного  (стаціонарного) хворого. 
До того ж вказані обставини не впливають на мотиви та обґрунтованість винесеного відповідачем рішення.
Доводи апелянта про те, що ГО «Вільна Генерація» не включена до списку відповідних громадських об`єднань, у зв`язку із чим, на думку відповідача, наданий позивачем договір про надання волонтерської допомоги не може бути розцінений як належний доказ, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки здійснення позивачем волонтерської діяльності не є основною підставою для продовження позивачу строку його перебування на території України. Крім того законність надання позивачем волонтерської допомоги Громадській організації «Вільна Генерація» не становить предмет цього спору так само як і правомірність укладення з позивачем відповідного договору або залучення цією Громадською організацією до своєї діяльності волонтерів, які є іноземцями або особами без громадянства.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

                                         П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя:                                                   Є.В. Чаку

          Судді:                                                                       Н.М. Єгорова

                                                                                          А.Ю. Коротких