ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2024 року
м. Київ
справа № 293/779/16-ц
провадження № 61-9178св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - територіальна громада в особі Черняхівської селищної ради,
особи, які подавали апеляційні скарги - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року, прийняту колегією у складі суддів: Талько О. Б., Шевчук А. М., Коломієць О. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Черняхівської селищної ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування.
В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить 61/100 частка житлового будинку 
АДРЕСА_1 .
Вона є єдиним спадкоємцем ОСОБА_4 , оскільки на момент смерті діда вона була малолітньою і проживала разом з ним.
Для оформлення спадщини вона звернулася до державного нотаріуса Черняхівської державної нотаріальної контори, який постановою від 2 серпня 
2016 року відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на законом 
на 61/100 частку житлового будинку у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок.
За життя ОСОБА_4 втратив правовстановлюючі документи на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , однак проживав у ньому та володів ним за життя.
За таких обставин просила визнати за нею право власності на 61/100 частку житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після її діда ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст судових рішень у справі та мотиви їх прийняття
Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 14 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано право власності на 61/100 ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 (разом з господарськими будівлями та спорудами), вартістю 112 081 грн, за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як за спадкоємицею за законом після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 
в  смт Черняхів Житомирської області.
Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 як спадкоємиця п`ятої черги прийняла спадщину після ОСОБА_4 , оскільки на момент відкриття спадщини була неповнолітньою та проживала разом зі спадкодавцем. У зв`язку з втратою документів, які підтверджували право власності спадкодавця на спірну частку будинку, відсутністю інших спадкоємців, які прийняли спадщину, а також відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_2  оскаржила його в апеляційному порядку.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 7 липня 2020 року рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 14 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до статті 549 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, зокрема, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.
Встановивши, що спадщину після ОСОБА_4 до введення в дію ЦК України 
2004 року прийняв його син - ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм права до спірних правовідносин та відсутність у позивача права на спадкування майна свого діда.
Окрім того, суд першої інстанції не залучив до участі у справі належного 
відповідача - спадкоємця ОСОБА_5 - ОСОБА_3 .
У серпні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Житомирського апеляційного суду 
від 7 липня 2020 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Постановою Верховного Суду від 28 липня 2021 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Постанову Житомирського апеляційного суду від 7 липня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Верховний Суд виходив з того, що, вирішуючи питання про наявність правових підстав для перегляду рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, апеляційний суд зобов`язаний був виконати вимоги частини першої статті 352 та пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, тому відсутність правильних і обґрунтованих висновків про порушення прав та інтересів особи, яка не брала участі у справі, виключає можливість залишення оскаржуваної постанови апеляційного суду без змін.
Верховний Суд вказав, що апеляційний суд не встановив наявність у особи, яка звернулась із апеляційною скаргою, права на оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки постанова Житомирського апеляційного суду від 7 липня 2020 року не містить мотивів та обґрунтувань висновку про те, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та інтереси ОСОБА_2 . 
25 жовтня 2021 року ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 14 листопада 2016 року, апеляційне провадження за якою відкрито ухвалою Житомирського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області 
від 14 листопада 2016 року  закрито на підставі пункту 3 частини першої 
статті 362 ЦПК України.
Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що рішенням суду першої інстанції не вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки мати заявників ОСОБА_6 та син спадкодавця - ОСОБА_3 у володіння та управління спадковим майном після ОСОБА_5 не вступили, із заявами про прийняття спадщини у встановленому порядку не зверталися, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати їх особами, чиї права порушені оскаржуваним рішенням.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
16 вересня 2022 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, просять скасувати рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 14 листопада 2016 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, при перегляді рішення суду першої інстанції та під час постановлення оскаржуваної ухвали не звернув уваги на те, що спадщина після ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 і була прийнята спадкоємцем першої черги - сином ОСОБА_5 до введення в дію ЦК України 2004 року. Суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин пункт 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, чим помилково застосував до спірних правовідносин норми статті 1265 ЦК України, і не застосував норми ЦК Української РСР 1963 року, які, на їх думку, застосуванню підлягали.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 3 жовтня 2022 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відмовлено у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ними рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 14 листопада 2016 року у цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року  відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в частині оскарження ними ухвали Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 
2022 року.
Підставою касаційного оскарження ухвали Житомирського апеляційного суду 
від 15 серпня 2022 року заявники визначають порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, посилаючись на відсутність підстав для закриття апеляційного провадження у справі.
Інші учасники справи не скористались правом на подання до суду заперечень щодо змісту й вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанції фактичні обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Черняхів Житомирської області помер дід ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої увійшла 
61/100 ідеальна частка житлового будинку АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на праві власності. 
Спадкова справа до майна ОСОБА_4 не заводилась.
Відповідно до довідки № 3948 від 15 червня 2016 року, виданої Черняхівською селищною радою, у будинку АДРЕСА_1 на день смерті ОСОБА_4 та в подальшому був зареєстрований і проживав його син ОСОБА_5 , а відтак в контексті положень статті 549 ЦК Української РСР вважається таким, що прийняв спадщину після свого батька. Дану обставину визнавали учасники справи.
З 16 травня 1984 року ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
15 травня 1998 року ОСОБА_5 , який доводився батьком ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також вітчимом ОСОБА_2 , помер.
За заявою ОСОБА_1 Черняхівською нотаріальною конторою 3 липня 
1998 року заведена спадкова справа № 132/1998 щодо майна ОСОБА_5 . 
Крім того, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_5 - 
ОСОБА_6 із заявами до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 не зверталися.
Із змісту будинкової книги суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_6   зареєстрована у спірному будинку з 1 грудня 2018 року, тобто після спливу шести місяців після смерті ОСОБА_5 . Відомостей про реєстрацію ОСОБА_2 та 
ОСОБА_3 у спірному будинку на час відкриття спадщини будинкова книга не містить.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Статтею 129 Конституції України серед основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом
Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Отже конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Проте реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є, в будь-якому випадку, обов`язковою підставою для скасування рішення місцевого суду, якщо суд першої інстанції прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту З частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і учасниками у справі, у зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.
Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно учасників справи суд першої інстанції не вирішував, - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13 (провадження № 61-41547сво18). 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд звертає увагу, що на відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку з учасниками справи або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Обґрунтовуючи право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилались на порушення їх прав внаслідок незалучення до участі у справі, оскільки спадщину після ОСОБА_5 , прийняли мати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , а також його син - ОСОБА_3 , так як вступили у володіння та управління спадковим майном. Крім того, ОСОБА_2 вважає, що вона теж прийняла спадщину після вітчима ОСОБА_5 , оскільки проживала разом із спадкодавцем більше як п`ять років.
Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наведені обставини не підтверджені відповідними доказами. Констатував, що заявники належними та допустимими доказами не підтвердили, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 прийняли спадщину, яка відкрилась після ОСОБА_5 .
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржувана ухвала відповідає.
Пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Згідно зі статтями 549, 554 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Такі дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Ураховуючи час відкриття спадщини, тобто той факт, що спадкодавець ОСОБА_5 помер до 1 січня 2004 pоку, застосуванню до відносин спадкування підлягають норми чинного на той час законодавства - ЦК Української РСР.
У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження №61-11869св19) зазначено, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Статтею 553 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга 
статті 77 ЦПК України).
Стаття 79 ЦПК України визначає, що  достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи врахував вказівки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, які викладені у постанові від 28 липня 2021 року, які відповідно до статті 417 ЦПК України є обов`язковими для апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, належним чином виконав вимоги частини першої статті 352 та пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, повно та всебічно дослідивши подані докази, які б могли свідчити про наявність у заявників, які не брали участі у справі, права на оскарження рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 14 листопада 2016 року, проте на підставі оцінки належних та достовірних доказів відповідного не встановив.
У судовому засіданні апеляційний суд дослідив оригінал будинкової книги, копія якої додано до апеляційної скарги ОСОБА_2 , та встановив, що ОСОБА_6 була зареєстрована в спірному будинку з 1 грудня 1998 року, тобто після спливу шестимісячного строку з дня смерті ОСОБА_5 . Крім того, встановив, що записи про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на час відкриття спадщини у книзі відсутні.
Дослідивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, апеляційний суд дійшов до висновку, що видана на підставі вказаної будинкової книги довідка Черняхівської селищної ради № 807 від 16 березня 2021 про те, що на день смерті ОСОБА_5 та впродовж шести місяців у частині будинку 
АДРЕСА_1  були зареєстровані та проживали ОСОБА_6 і ОСОБА_3 , є недостовірним доказом відповідно до статті 79 ЦПК України, а відтак не може підтверджувати обставини вступу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у володіння та управління спадковим майном ОСОБА_5 .
Таким чином встановивши, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 спадщину ОСОБА_5 не прийняли, так як із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори у визначений строк не звертались, фактично в управління та володіння спадковим майном не вступили відповідно до положень ЦК Української РСР, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що на час ухвалення рішення суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов`язки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як спадкоємців, які прийняли спадщину.
Водночас апеляційний суд правильно відхилив аргументи ОСОБА_2 про те, що вона також прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , оскільки на відміну від ЦК України, ЦК Української РСР не  передбачав інших черг спадкоємців, окрім визначених статтями 529 та 530 цього Кодексу, відповідно до яких не відносяться до кола спадкоємців особи, які проживали зі спадкодавцем на момент його смерті понад п`ять років.
Згідно з усталеною судовою практикою щодо захисту прав спадкоємців у позовному провадженні неприйняття спадщини або недоведення того, що особа є спадкоємцем за законом або за заповітом, позбавляє суд права робити висновок, що рішенням суду вирішено питання  про права та інтереси такої особи у справі за позовом іншої особи (постанови Верховного Суду від 4 грудня 2019 року 
у справі № 697/2052/17-ц (провадження № 61-3014св19), від 28 жовтня 2020 року 
у справі № 2315/1561/2012 (провадження № 61-1530св19).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2008 року 
у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).
Отже, аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться до незгоди заявників з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів, однак суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів, адже це знаходиться поза межами його повноважень.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження та з дотриманням вимог статті 263 ЦПК України ухвалив законне судове рішення без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали апеляційного суду без змін.
Підстави для розподілу судових витрат не встановлені.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | С. О. Карпенко В. В. Сердюк І. М. Фаловська