ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/3894/23  Номер провадження 22-ц/814/3321/24	Головуючий у 1-й інстанції Шатілова Л. Г.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Миргородського  міськрайонного  суду Полтавської  області від  08 липня 2024  року,  ухвалене суддею Шатіловою Л.Г., повне рішення складено 10.07.2024,  у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

08 листопада 2023 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, який уточнено 20.05.2024.
В обґрунтування позову вказав, що 13 липня 2011 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазинич Р.В., що зареєстрований у реєстрі за № 1038 від 13 липня 2011 року, за умовами якого він передав у власність відповідача строком до 01 серпня 2012 року, а відповідач прийняв від нього у власність строком до першого серпня дві тисячі дванадцятого року грошові кошти в розмірі 48 800 (сорок вісім тисяч вісімсот) гривень 00 копійок, які, виходячи із встановленого сторонами курсу 1 USD = 8,00 гривень, є еквівалентом 6 100 (шести тисяч сто) доларів США. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві до першого серпня дві тисячі дванадцятого року. 
Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.
У встановлений договором строк ОСОБА_2 позичені кошти не повернув, в зв`язку з чим просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (дружини відповідача, оскільки договір позики укладено в інтересах сім`ї), на свою користь заборгованість за договором позики від 13 липня 2011 року в сумі 36800 гривень та штрафні санкції за неналежне виконання зобов`язання щодо повернення договору позики, що включають в себе: 27452,80 грн інфляційних втрат та 3313,76 грн 3% річних від простроченої заборгованості.

Рішенням Миргородського  міськрайонного  суду Полтавської  області від  08 липня 2024  року відмовлено в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішення суду вмотивоване тим, що позивач довів наявність порушеного права, проте пропустив строк позовної давності.

Із вказаним рішенням не погодився позивач  ОСОБА_1 та оскаржив його до апеляційного суду.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.
Апелянт вважає, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки він виконав умови п. 9 договору позики від 13.07.2011, укладеного з ОСОБА_2 , яким передбачено, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання позичальником зобов`язання та безспірність заборгованості, буде письмове нагадування (у вигляді заяви) позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням позичальнику у порядку, передбаченому статтею 84 Закону України «Про нотаріат». 
Позивач зазначає, що таке повідомлення він направив відповідачам через нотаріуса 06.11.2023, а з позовом до відповідачів звернувся 08.11.2023, в межах строку позовної давності. Тому вважає висновки суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності помилковими. 

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не скористалися правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, проте 21.10.2024 від них засобами поштового зв`язку надійшла письмова заява, в якій вони просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін рішення місцевого суду. Вказують, що суму позики повернуто позивачеві готівкою 29.07.2012 року, проте примірник договору він не надав, розписку про отримання суми позики написати відмовився та зажадав виплати процентів, хоча такої умови договором позики не передбачено. Зазначають, що позивач пропустив строк позовної давності.

Розгляд справи проводиться судом апеляційної інстанції в письмовому провадженні відповідно до ст. 369 ч.1 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13.07.2011 року укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 (Позикодавець) передав у власність ОСОБА_2 (Позичальникові) строком до першого серпня дві тисячі дванадцятого року, а Позичальник прийняв від нього у власність строком до першого серпня дві тисячі дванадцятого року грошові кошти в розмірі 48 800 (сорок вісім тисяч вісімсот) гривень 00 копійок, які, виходячи із встановленого сторонами курсу 1 USD = 8.00 гривень, є еквівалентом 6 100 (шести тисяч сто) доларів США. 
Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві до першого серпня дві тисячі дванадцятого року. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником ОСОБА_2 в момент передачі йому суми позики (пункт 1 договору позики від 13.07.2011р.).
Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазинич Р.В., зареєстровано у реєстрі за № 1038 від 13 липня 2011 року.
Зміст договору позики, а також ст.ст. 1046-1052 ЦК України сторонам за цим договором нотаріусом роз`яснено, за їх твердженням зміст договору та вказаних статей їм зрозумілий (пункт 17 договору позики від 13.07.2011р.).
Договір позики від 13 липня 2011 року складено у двох примірниках, один з яких викладений на спеціальному нотаріальному бланку, призначеному для Позикодавця, а інший - для зберігання у справах приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Пазинича Р.В. (пункт 19 договору позики від 13.07.2011 р.).
На виконання пункту 11 укладеного договору позики ОСОБА_2 13 липня 2011 року склав власноручно та видав розписку про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 48800,00 гривень, які отримав від позикодавця.
Договір позики від 13 липня 2011 року був укладений ОСОБА_2 за згодою дружини ОСОБА_3 , про що чітко зазначено у пункті 12 укладеного договору позики. 
Пунктом 15 цього договору передбачено, що гроші Позичальник позичив в інтересах сім`ї (а. с. 14, 15, 16, 56).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що матеріалами справи підтверджено існування між сторонами зобов`язань із договору позики, яке не виконано відповідачем ОСОБА_2 , проте позивач пропустив строк позовної давності. 

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
За змістом статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частинами 1, 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, справа № 359/1227/16-ц, провадження № 61-12412св18.
При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.
З розписки повинен вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.
Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18, від 21 березня 2018 року, справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконано.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина 2 статті 1047 ЦК України).
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14.

Згідно зі ст. 625 ЦК України,  боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).
Згідно з пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вказане положення кореспондується також у частині 6 статті 81 ЦПК України.
Відповідно до вимог закону щодо допустимості доказів (ч. 2 ст. 78 ЦПК України) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача, як позикодавця, боргового документа – розписки, свідчить про невиконання відповідачем, як позичальником, ним взятих на себе зобов`язань.
Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 143/280/17.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає. що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс 19).
Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Тобто, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 641/9402/13-ц. 

Відповідно до приписів ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а також ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження невиконання відповідачем ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики позивач надав суду оригінал договору позики від 13 липня 2011 року та оригінал розписки про отримання ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 48800,00 грн.
Відповідно до п. 6 договору позики від 13 липня 2011 року після виконання позичальником свого зобов`язання позикодавець повинен передати йому примірник цього договору. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору вважатиметься простроченням виконання позичальником свого зобов`язання.
Суд першої інстанції правильно встановив, і з цим погоджується колегія суддів апеляційного суду, що наявність у позивача ОСОБА_1 оригіналу примірника договору позики від 13 липня 2011 року свідчить про існування невиконаного відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язання та обов`язок солідарного повернення коштів за договором позики від 13 липня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
При цьому місцевим судом правильно враховано, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідачі повністю чи частково виконали свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернули повністю або частково кошти саме за цим договором позики.
Враховуючи те, що відповідачі не виконали зобов`язання за вказаним договором, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачі зобов`язані повернути позивачу, з врахуванням уточнених позовних вимог, солідарно, борг в сумі 36800,00 гривень, індекс інфляції в сумі 27452,80 гривень, а також 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання у сумі 3313,76 гривень за період з 01серпня 2012 року до 01 серпня 2015 року включно, які розраховані позивачем відповідно до пункту 1 договору позики, укладеного 13 липня 2011 року, є правильними та не спростовані відповідачами. 

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно до частини 4 статті 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У статті 261 ЦК України наведено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» у статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. А тому недостатньо доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення його цивільного права.
Цей обов`язок випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу її вимог і заперечень.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс 19).

Відповідно до договору позики від 13 липня 2011 року (п. 1) суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник ОСОБА_2 зобов`язувався повернути позикодавцеві ОСОБА_1 до 01 серпня 2012 року.
Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.
Сторона відповідача наполягала на застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строків позовної давності.
Враховуючи наведені положення закону, обов`язок позичальника за договором позики від 13 липня 2011 року повернути взяті у борг у позикодавця кошти у строк до 01 серпня 2012 року, строк позовної давності за позовними вимогами ОСОБА_1 до відповідачів закінчився 01 серпня 2015 року. Тоді як з позовом до відповідачів позивач звернувся до суду 08 листопада 2023 року, з пропуском загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.
Про поновлення строку позовної давності, як пропущеного з поважної причини, ОСОБА_1 суду не заявляв, доказів про наявність поважних причин щодо несвоєчасного звернення в суд з позовом не надав.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку зі спливом строку позовної давності.
В суді першої інстанції представник позивача посилався на те, що ОСОБА_1 не пропустив строк позовної давності, оскільки у пункті 9 договору позики зазначено, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання позичальником зобов`язання та безспірність заборгованості, буде письмове нагадування ( у вигляді заяви) позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням позичальнику у порядку, передбаченому статтею 84 Закону України «Про нотаріат». Таке нагадування було надіслано на адресу відповідачів 06.11.2023 року, до суду позивач звернувся 08.11.2023 року, тобто, в межах строку позовної давності. 
Аналогічні доводи наведені позивачем в апеляційній скарзі.
Як убачається з п.8, п.9 договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13 липня 2011 року, письмове нагадування позичальнику направляється в разі звернення позикодавця до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про безспірне стягнення заборгованості за договором позики. 
Тоді як при зверненні до суду направлення позичальнику письмового нагадування про прострочення виконання зобов`язання вказаним договором позики не передбачено.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги позивача, які дублюють обґрунтування позовних вимог, зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом рішенням, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, тому залишаються колегією суддів без задоволення.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування рішення суду з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.
За таких обставин апеляційна карга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Миргородського  міськрайонного  суду Полтавської  області від  08 липня 2024  рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                          О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук