П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
 
30 жовтня 2024 року                                                                                         м. Київ
         
Справа № 369/5748/23
Провадження: № 22-ц/824/11973/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Мережко М. В., Нежури  В. А.
секретар Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Сидоренко Дарини Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 
 
на рішення Києво - Святошинського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Фінагеєвої І. О.,
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», третя особа: Шуляр Віталій Орестович , про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення премії з нагоди Дня працівника нафтової, газової та нафтопереробної промисловості, стягнення моральної шкоди,
у с т а н о в и в:
 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2023 року ОСОБА_1 (далі по тексту -                ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом доДочірнього підприємства «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі по тексту -            ДП «УКРАВТОГАЗ», відповідач, роботодавець), третя особа: Шуляр Віталій Орестович (далі по тексту - Шуляр В. О. , третя особа), мотивуючи свої вимоги тим, що 22 лютого 2019 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника управління по роботі з персоналом                         ДП «УКРАВТОГАЗ». Наказом відповідача від 02 лютого 2023 року № 280к «З кадрових питань» позивача звільнено з роботи 07 лютого 2023 року,  у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності і штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України). Наказом ДП «УКРАВТОГАЗ» від 07 лютого 2023 року № 298к «З кадрових питань» перенесено дату звільнення, зазначену у наказі ДП «УКРАВТОГАЗ» від 02 лютого 2023 року № 280к, з 07 лютого 2023 року на перший робочий день, який є наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеному у документі про тимчасову непрацездатність. З 20 лютого 2023 року наказом ДП «УКРАВТОГАЗ» від 20 лютого 2023 року № 328к «Про звільнення», позивача звільнено, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності і штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України).
Вважає своє звільнення незаконним, оскільки воно відбулося з порушенням чинного трудового законодавства, а саме, не виконано обов`язок щодо подальшого працевлаштування позивача на вакантні посади підприємства, незважаючи на те, що на підприємстві новим штатним розписом вводилися нові посади.
Також позивач вважає, що на підприємстві фактично відбулися зміни організаційної структури, водночас не відбулося скорочення штату працівників, що на її переконання не може бути підставою для звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, указані дії відповідача позбавили належного забезпечення її життєдіяльності, тому вважає, що підлягає стягненню на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 лютого 2023 року по день ухвалення рішення.
На переконання ОСОБА_1 такі незаконні дії відповідача завдали їй моральних страждань, що є підставою для стягнення моральної шкоди з ДП «УКРАВТОГАЗ».
Також, позивач вважає, що у зв`язку з її незаконним звільненням вона була позбавлена можливості на отримання премії з нагоди Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості.
На підставі викладеного просила суд:
1) визнати незаконними накази ДП «УКРАВТОГАЗ» від 02 лютого 2023 року          № 280к, від 07 лютого 2023 року № 298к, від 20 лютого 2023 року № 328 к «Про звільнення»;
2) поновити ОСОБА_1   на посаді начальника Управління по роботі з персоналом дочірнього підприємства «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії                           «Нафтогаз України» з 21 лютого 2023 року;
3) стягнути з ДП «УКРАВТОГАЗ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 лютого 2023 року по день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі, виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 2463 грн 97 коп. на день;
4) стягнути з ДП «УКРАВТОГАЗ» на користь ОСОБА_1 премію з нагоди Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості у 2022 році у розмірі 33 159 грн;
5) стягнути з ДП «УКРАВТОГАЗ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн;
6) вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, в частині скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відмовивши в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення, суд вважав, що і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню також не підлягають. 
Щодо позовних вимог про стягнення премії суд першої інстанції виходив з того, що наказ про відтермінування такого роду премії було прийнято 30 грудня 2022 року, тобто до звільнення позивачки. Зміні порядку виплати вказаної премії передувало прийняття відповідного наказу в межах адміністративних повноважень роботодавця та чинного трудового законодавства, що свідчить про те, що у підприємства не виник обов`язок з виплати даного виду премії, чим спростовуються доводи відповідної позовної вимоги.
Оскільки за результатами розгляду позовних вимог по суті суд дійшов висновку про відсутність порушень трудових прав позивачки її колишнім роботодавцем, то відповідно вважав, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
У поданій апеляційній скарзі адвокат Сидоренко Д. О. в інтересах ОСОБА_1 ,  посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм трудового законодавства, а саме роботодавцем не виконано обов`язок щодо пропонування  всіх наявних вакантних посад працівнику, посада якого підлягає скороченню, що є підставою для задоволення позовних вимог. 
Вказує, що роботодавцем у наказі №329 від 30 грудня 2022 року та листі Директору з людського капіталу «Грипи Нафтогаз» ДП «УКРАВТОГАЗ» визнає зобов`язання щодо виплати працівникам премії з нагоди Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості, а тому ураховуючи положення колективного договору та галузевої угоди  відповідачем не забезпечено виплату премії позивачці, чим порушено її права.
 
Рух справи у суді апеляційної інстанції 
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 13 травня 2024 року, визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Верланов С. М., судді:                 Нежура В. А., Невідома Т. А.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою адвоката Сидоренко Д. О. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 лютого 2024 року.
Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду від 04 липня 2024 року призначено повторний автоматизований розподіл справи №369/5748/23 у зв`язку зі звільненням від виконання службових обов`язків зі здійснення правосуддя у період з                    01 липня 2024 року по 31 жовтня 2024 року судді-доповідача Верланова С. М.
Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 04 липня 2024 року, визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Невідома Т. О., судді: Нежура В. А., Мережко М. В.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 липня 2024 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Слесарчук  В. М. в інтересах ДП «УКРАВТОГАЗ» просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, мотивуючи тим, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що роботодавцем у повному обсязі дотримано вимоги законодавства  при процедурі звільнення позивача, у зв`язку з скороченням штату, зокрема, відповідач пропонував позичці вакансії, які були вакантними та відповідали кваліфікації позивача, а вказані позивачем посади, як вакантні, в розумінні   ст.49-2 КЗпП України не були вакантними. 
Також, вказує, що виплата премії працівнику є виключно дискреційними повноваженнями роботодавця, в межах яких, враховуючи наявні фінансові можливості підприємства, він має право самостійно приймати рішення про виплату премії, як додаткової заохочувальної та компенсаційної виплати працівнику або про відсутність такої виплати.
Від третьої особи відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк, не надходив.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання
В судовому засіданні адвокат Сидоренко Д. О. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Адвокат Слесарчук В. М. в інтересах ДП «УКАВТОГАЗ» заперечував проти апеляційної скарги та просив відмовити у її задоволенні.
Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як вбачається з матеріалів, справи з червня 2010 року позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, та з 22 лютого 2019 року, згідно наказу відповідача № 275к від                     22 лютого 2019 року, працювала на посаді начальника управління по роботі з персоналом              (а. с. 32 - 34, том 1).
Наказом ДП «Укравтогаз» від 30 вересня 2022 року № 269 затверджено штатний розпис керівників, професіоналів, фахівців, технічних професіоналів та робітників ДП «Укравтогаз» та введено в дію з 03 жовтня 2022 року. Названим штатним розписом передбачено наявність структурного підрозділу «Управління по роботі з персоналом» та посади начальника зазначеного управління, яку обіймала ОСОБА_1 (а. с. 87 - 97, том 2).
Рішенням правління засновника (НАК «Нафтогаз України») 19 жовтня 2022 року (протокол № 324), погоджено остаточне зупинення здійснення основного напряму діяльності ДП «УКРАВТОГАЗ» (експлуатацію АГНКС) шляхом припинення виробництва стисненого природного газу на АГНКС, які обліковуються на балансі підприємства (а. с. 98 - 99, том 2).
Наказом засновника ДП «УКРАВТОГАЗ» від 03 листопада 2022  року № 224 «Про затвердження організаційної структури та штатної чисельності працівників апарату ДП «УКРАВТОГАЗ» затверджено граничну штатну чисельність працівників апарату ДП «УКРАВТОГАЗ» у кількості 88 штатних одиниць та скасовано чинність попереднього наказу, зокрема, виключено «Управління по роботі з персоналом» (а.с. 36, 37, том 1, а.с. 100, 101, том 2).
В свою чергу, наказом ДП «УКРАВТОГАЗ» від 30 листопада 2022 року № 301 «Про забезпечення виконання наказу НАК «Нафтогаз України» від 03 листопада 2022 № 224» введено в дію з 07 грудня 2022 року організаційну структуру ДП «УКРАВТОГАЗ». Пунктом 3 наказано повідомити до 06 грудня 2022 року працівників ДП «УКРАВТОГАЗ», які займають посади, зазначені у додатку 2 до цього наказу, про скорочення їх посад та можливе наступне вивільнення згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. До зазначеного переліку працівників, що містяться у додатку 2 до наказу за пунктом 36 також включено посаду начальника управління по роботі з персоналом (а.с. 37-51, том 1).
Згідно наказу від 30 листопада 2022 року № 302 «Про затвердження штатного розпису ДП «УКРАВТОГАЗ» затверджено штатний розпис у кількості 70 штатних одиниць (а. с 52-54, том 1).
В подальшому, наказом від 14 грудня 2022 року №310 «Про внесення змін до наказу від 30 листопада 2022 року № 302» розширено штат до 73 одиниць. Внесено з 14 грудня 2022 року зміни до штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців та робітників ДП «УКРАВТОГАЗ», а саме введено в штатний розпис 3.5 штатні одиниці: начальник групи та провідний інженер групи інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення, фахівець з закупівель та фахівець ризиків та комплаєнсу (0.5 штатні одиниці) (а. с. 56-59, том 1).
Згідно повідомлення відповідача  «Про заплановане вивільнення» від 02 грудня 2022 року № 000557, ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до наказу ДП «УКРАВТОГАЗ» від 30 листопада 2022 року № 302 «Про затвердження штатного розпису ДП «УКРАВТОГАЗ» вводиться в дію штатний розпис керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців та робітників ДП «УКРАВТОГАЗ», зі складу якого скорочено посаду начальника управління по роботі з персоналом, яку обіймає позивач. Також повідомлено  про відсутність вакантних посад, які б відповідали професії та спеціальності ОСОБА_1 (а. с. 55, том 1).
Розпорядженнями від 26 січня 2023 року № 6-р керівників структурних підрозділів та керівників АГНКС, або осіб, які виконують обов`язку керівника  АГНКС зобов`язано: забезпечити ознайомлення з повідомленням про наявні посади, що є додатком 1 до цього розпорядження, підпорядкованих працівників, включених до списку працівників, щодо яких можливе вивільнення, що є додатком 2 до цього розпорядження; надіслати в термін до 27 січня 2022 року засобами електронних комунікацій до відділу кадрового адміністрування управління по роботі з персоналом докази ознайомлення з повідомленням про наявні вакантні посади підпорядкованих працівників; надіслати в термін, до настання дати вивільнення працівників, засобами електронних комунікацій, до відділу кадрового адміністрування управління по роботі з персоналом погодження (заяву) або відмову від запропонованих вакантних посад (а.с. 106 - 188, том 2).
У вказаному розпорядженні зазначено, що управлінню по роботі з персоналом ДП «УКРАВТОГАЗ» ( ОСОБА_1 ) необхідно забезпечити надання необхідної інформації в частині кваліфікаційних вимог, закріплення робочого місця працівникам, які виявлять бажання на переведення на запропоновані вакантні посади, контроль за виконанням даного розпорядження покладено на начальника управління по роботі з персоналом ОСОБА_1 .
Відповідно до Додатку 1 до розпорядження від 26 січня 2023 року № 6р, ДП «УКРАВТОГАЗ» запропоновано працівникам, що підлягають можливому вивільненню, надати свою відповідь, а саме заяву на переведення на одну із запропонованих посад (начальник відділу безпеки та охорони заходів, медична сестра, відділ документування та контролю доручень), або відмову від запропонованих посад, враховуючи кваліфікацію працівників та їх спеціальність.
Наказом від 31 січня 2023 року № 21 «Про внесення змін до наказу ДП «УКРАВТОГАЗ» від 14 грудня 2022 року  № 310» з 01 лютого 2023 року розширено штат до 80 одиниць, до штатного розпису введено відділ юридичного забезпечення, групу охорони праці, екологічної та виробничої безпеки та групу управління людськими ресурсами. Для групи охорони праці, екологічної та виробничої безпеки і групи управління людськими ресурсами штатним розписом не передбачено наявності керівників (начальників) структурних підрозділів (а. с. 60-63, том 1, а. с.  102 - 105, том 2).
Наказом ДП «УКРАВТОГАЗ» від 02 лютого 2023 року № 280к «З кадрових питань» позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи 07 лютого 2023 року, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності і штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України) (а. с. 64, том 1).
Розпорядженням від 06 лютого 2023 року № 12-р, керівників структурних підрозділів або осіб, які виконують обов`язки керівника структурного підрозділу зобов`язано  забезпечити ознайомлення з повідомленням про наявні посади, що є додатком 1 до цього розпорядження, підпорядкованих працівників, включених до списку працівників, щодо яких можливе вивільнення, що є додатком 2 до цього розпорядження; надіслати в термін до 08 лютого 2023 року засобами електронних комунікацій до кадрової служби ДП «УКРАВТОГАЗ» факт підтвердження ознайомлення з повідомленням про наявні вакантні посади підпорядкованих працівників (а. с. 119-124, том 2).
Відповідно до додатку 1 до розпорядження від 06 лютого 2023 року № 12-р, ДП «УКРАВТОГАЗ» запропоновано працівникам, що підлягають можливому вивільненню, надати свою відповідь, а саме заяву на переведення на одну із запропонованих посад (начальник відділу юридичного забезпечення, сестра медична групи автотранспортного забезпечення).
ОСОБА_1 ознайомлено з переліком вакантних посад, що підтверджується її електронним цифровим підписом в системі електронного документообігу підприємства. Також, додатково роботодавцем направлено повідомлення про наявні посади, згідно розпорядження від 06 лютого 2023 року № 12-р, на поштову адресу позивача ( АДРЕСА_1 ), яке нею отримано 08 лютого 2023 року (а.с. 125 - 130, том 2).
Судом установлено, що у період з 07 лютого 2023 року по 17 лютого 2023 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці, у зв`язку із втратою працездатності.
Наказом ДП «УКРАВТОГАЗ» від 07 лютого 2023 року № 298к «З кадрових питань» перенесено дату звільнення ОСОБА_1 ,  зазначену у наказі ДП «УКРАВТОГАЗ» від 02 лютого 2023 року № 280к, з 07 лютого 2023 року на перший робочий день, який є наступним за днем закінчення її тимчасової непрацездатності, зазначеному у документів про тимчасову непрацездатність (а .с. 65, том 1).
Наказом ДП «УКРАВТОГАЗ» від 20 лютого 2023 року № 328к «Про звільнення» позивача ОСОБА_1 звільнено 20 лютого 2023 року, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності і штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України). Копію наказу про звільнення та письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні ОСОБА_1 отримала 20 лютого 2023 року, про що в наказі міститься підпис позивача (а. с. 66, том 1).
 
Позиція суду апеляційної інстанції
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Щодо позовних вимог про поновлення на роботі
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104-111 ЦК України, статтях 62-66, 79-92 ГК України. Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.
Положеннями частин другої, третьої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №226/1650/18.
За встановлених обставин суд вважає, що в ДП «УКРАВТОГАЗ» мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема, виведення «Управління по роботі з персоналом», та скорочена, зокрема, посада, яку обіймала позивачка.
Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Відповідно до частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі                      № 800/538/17 зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».
Згідно з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом у постановах від                    16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.
Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Установивши, що позивач була належним чином повідомлена про скорочення своєї посади та наступне звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП, а також повідомлена  про наявні посади підприємства, а заяви на переведення на будь-яку іншу із запропонованих їй посад не подала, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Щодо посилань скаржника про невиконання обов`язку роботодавцем у її працевлаштуванні та незапропонування їй наявних посад:  прибиральника службових приміщень відділу господарського забезпечення  ДП «УКРАВТОГАЗ», робітника з комплексного обслуговування та ремонту будинків відділу господарського забезпечення ДП «УКРАВТОГАЗ», начальника групи документування та контролю виконання доручень ДП «УКРАВТОГАЗ», провідного інженера з обліку доручень ДП «УКРАВТОГАЗ», помічника керівника групи документування та контролю виконання доручень ДП «УКРАВТОГАЗ», провідного інженера з кадрових питань групи управління людськими ресурсами ДП «УКРАВТОГАЗ», провідного інженера з діловодства групи документування та контролю виконання доручень ДП «УКРАВТОГАЗ» колегія суддів виходить з такого.
Так, згідно наказу ДП «УКРАВТОГАЗ» № 661-к від 06 грудня 2022 року  «Про переведення» на посади прибиральника службових приміщень відділу господарського забезпечення  ДП «УКРАВТОГАЗ», робітника з комплексного обслуговування та ремонту будинків відділу господарського забезпечення ДП «УКРАВТОГАЗ», провідного інженера з обліку доручень ДП «УКРАВТОГАЗ», помічника керівника групи документування та контролю виконання доручень ДП «УКРАВТОГАЗ»,  провідного інженера з кадрових питань групи управління людськими ресурсами ДП «УКРАВТОГАЗ», провідного інженера з діловодства групи документування та контролю виконання доручень ДП «УКРАВТОГАЗ» переведено працівників підприємства, отже  указані вакансії не були вільними, а отже не могли бути запропоновані позивачу (а.с. 131-147, том 2).
Посаду начальника групи документування та контролю виконання доручень ДП «УКРАВТОГАЗ» позивачу було запропоновано, згідно розпорядження №6-р від 26 січня 2023 року, однак ОСОБА_1 , будучі обізнаною про вказану вакантну посаду, не повідомила роботодавця про бажання бути переведеною на згадану посаду (а.с. 106, том 2). Окрім цього, з наказу №667к від 06 грудня 2022 року вбачається, що на посаду начальника групи документування та контролю виконання доручень ДП «УКРАВТОГАЗ» з 07 грудня 2022 року переведено працівника ДП «УКРАВТОГАЗ» (а.с. 148, том 2).
Водночас, будучи начальником управління по роботі з персоналом, а отже, посадовою особою, на яку покладено виконання функціональних обов`язків щодо реалізації політики з питань кадрової роботи, позивач повинна була розуміти алгоритм дій працівника, який підлягає вивільненню.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недотримання відповідачем вимог трудового законодавства в частині запропонування позивачу усіх наявних вакантних посад, які існували за час скорочення.
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на  роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
За вказаних обставин, висновок суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог про визнання незаконними наказів про звільнення,  поновлення на роботі та похідних від них позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є правильним.
 
Щодо вимог позивача про стягнення премії з нагоди Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості за 2022 рік у розмірі 33 159 грн.
Відповідно до статті 13 КЗпП України зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Статтею 8 КЗпП України передбачено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників.
Положеннями ст. 97 КЗпП врегульовано питання виплати премій та, вказано, зокрема, що роботодавець самостійно встановлює умови виплати премій в колективному договорі з урахуванням галузевих угод.
Отже, колективний договір обов`язковий до виконання його сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», після закінчення строку дії колективний договір, угода продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором, угодою.
Згідно з ч.5 ст.9-1 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення галузевої (міжгалузевої) угоди є обов`язковими для роботодавців, на яких поширено їх дію.
Як вбачається з п.п.2.29 Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, НАК «Нафтогаз України» і Профспілкою працівників нафтової і газової промисловості України на 2012-2014 роки у сфері гарантій оплати праці та регулювання рівня заробітної плати здійснювати преміювання працівників з нагоди Дня працівників нафтової, газової і нафтопереробної промисловості в розмірі місячної тарифної ставки (посадового окладу) (а.с. 158-214 том 1).
Пунктом 4.6 Колективного договору ДП «УКРАВТОГАЗ» на 2019-2021 роки визначено, що заробітна плата працівників підприємства складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних витрат                (а.с. 137-157, том 1).
Пунктом 4.9.2 Колективного договору передбачено можливість проведення роботодавцем виплат, що належать до інших заохочувальних та компенсаційних виплат у межах витрат на оплату праці, передбачених фінансовим планом підприємства.
Підпунктом 4.9.2.2 Колективного договору до таких виплат віднесено премію з нагоди Дня працівників нафтової, газової і нафтопереробної промисловості (галузеве свято), що виплачується у розмірі місячного окладу працівника.
Премія до галузевого свята не нараховується та не виплачується працівникам підприємства, які:
-працюють на умовах зовнішнього сумісництва;
-мають не зняте на час видання наказу про проведення відповідної виплати дисциплінарне стягнення;
-для яких не закінчився строк випробування при прийнятті на роботу.
Аналізуючи положення Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, НАК «Нафтогаз України» і Профспілкою працівників нафтової і газової промисловості України на 2012-2014 роки у сфері гарантій оплати праці та регулювання рівня заробітної плати, Колективного договору ДП «УКРАВТОГАЗ» на 2019-2021 роки колегій суддів вважає, що премія з нагоди Дня працівників нафтової, газової і нафтопереробної промисловості є постійною і має систематичний характер, та має лише три чітких підстави для її ненарахування та невиплати працівникам.
Згідно з копією наказу НАК «Нафтогаз України» №329 від 30 грудня 2022 року  нарахування та виплату премії з нагоди Дня працівників нафтової, газової і нафтопереробної промисловості за 2022 рік, передбаченої умовами Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» і Профспілкою працівників нафтової і газової промисловості України на 2012-2014 та Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Укравтогаз» на 2019-2021 роки, перенесено на 2023 рік після затвердження фінансового плану підприємства на 2023 рік (а.с. 7, том 3).
Згідно листа директора ДП «УКРАВТОГАЗ» Шуляра В. О. №1158/06-22 від 13 жовтня 2022 року до директора з людського капіталу «Групи Нафтогаз» Олені Бойченко, підприємство підтверджує, що галузева угода  встановлює обов`язок виплати премії з нагоди галузевого свята. Також ДП «УКРАВТОГАЗ» визнає своє зобов`язання щодо виплати працівникам премії до галузевого свята, передбаченого колективним договором та галузевою угодою, однак, має місце затримка у здійсненні необхідних виплат (а.с. 12-14, том 3). 
Згідно витягу з протоколу від 09 лютого 2023 року № 11 засідання правління АТ «НАК «Нафтогаз України» затверджено фінансовий план ДП «УКРАВТОГАЗ» на 2023 рік, за яким передбачено здійснення преміювання працівників згідно з умовами контрактів               (а. с. 170-177, том 3).
З указаного вбачається, що роботодавцем взято на себе обов`язок по виплаті премії з нагоди Дня працівників нафтової, газової і нафтопереробної промисловості (галузеве свято) за 2022 рік.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії,політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
У Рішенні Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 зазначено, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до цієї Конвенції (статті 1), ратифікованих Україною, та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7); гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод (абзаци четвертий, п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
У відповідності до приписів Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в України» та рішень Європейського суду з прав людини у справах «Пічкур проти України», «Вілліс проти Сполученого королівства» та «Ван Раальте проти Нідерландів», дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях, якщо вона не переслідує легітимності або якщо не має розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.
Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно обґрунтованимита справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини  Рішення від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 4 вересня 2019 року №6-р(ІІ)/2019 зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.
Як неодноразово повторював ЄСПЛ у своїх рішеннях, поняття «власність», що міститься в ч.1 ст.1 Першого протоколу, має автономне значення, що не обмежується власністю на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», а відтак - як «власність» для цілей указаного положення.
Визначальними критеріями для оцінки майна є економічна цінність, тобто грошова його оцінка, виходячи з об`єктивних чинників, а також ознака реальності майна - майно має бути наявним. ЄКПЛ не захищає майбутні права. Суд зазначає, що ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на набуття майна (рішення від 23 листопада 1983 року у справі VanderMussele V. Belgium, заява № 8919/80). Заявник може заявляти про порушення ст. 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення стосуються його або його «майна» в сенсі цього положення, тобто майно має вже існувати. Хоча «майном» може бути не лише «існуюче майно», а й вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (рішення у справі Kopecky v. Slovakia від 23 вересня 2004 pоку, заява № 44912/98).
Отже, ОСОБА_1 , яка протягом 2022 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем мала обґрунтовані та законні сподівання на отримання премії з нагоди Дня працівників нафтової, газової і нафтопереробної промисловості (галузеве свято) за 2022 рік, а не виплата такої премії є дискримінаційними діями відносно неї. 
Судом ураховується, що фінансовий план ДП «УКРАВТОГАЗ» на 2023 рік затверджено 09 лютого 2023 року, тобто, до звільнення позивачки, тому доводи відповідача щодо відсутності фінансової можливості здійснити виплату премії колегією суддів не приймається до уваги.
Як вбачається з матеріалів справи посадовий оклад ОСОБА_1 складав 33 159 грн (а.с. 215-218, том 1).
 
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди
Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.
Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 (адміністративне провадження № К/9901/37372/18) зазначив, що «у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005 року)».
Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.
У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Верховний Суд України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 сформулював основні підходи до відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав працівника. Так, Верховний Суд України вказав, що стаття 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).
Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, шляхом повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 червня 2021 року у справі № 235/3191/19 (провадження № 61-21511сво19) зазначено, що моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.
Надаючи оцінку доводам позивача про завдання їй моральної шкоди внаслідок порушення її трудових прав  колегія суддів дійшла висновку про недоведеність юридичних фактів, які складають підставу виникнення підстав для відшкодування моральної шкоди за статтею 237-1 КЗпП України.
При цьому колегією суддів враховано, що обґрунтування позовних вимог про стягнення моральної шкоди зводилось до такого, що така шкода їх завдана внаслідок незаконного звільнення.
Отже, враховуючи те, що позовні вимоги про визнання незаконними наказів про звільнення та поновлення на роботі залишені судом без задоволення, а позивачем завдання моральної шкоди необгрунтовувались діями щодо невиплати премії, суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення Києво - Святошинського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення премії та ухвалення в цій частині нового судового рішення про задоволення таких позовних вимог, в іншій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
 
Розподіл судових витрат
Згідно з вимогами п. п. в)  п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо  розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Позивачем сплачено судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1073 грн 60 коп. (за дві вимоги майнового характеру: стягнення моральної шкоди та премії)(а.с. 222, том 1), та за подання апеляційної скарги 1288 грн 19 коп. (а.с. 108, том 3).
Отже, за розгляд справи, як  у суді першої інстанції, так і у суді апеляційної інстанції, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 828 грн судового збору пропорційно до задоволених вимог.
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд за клопотанням іншої сторони може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач ОСОБА_1 зазначила орієнтовний розмір судових витрат на правову допомогу у розмірі 30000 грн, в свою чергу у апеляційній скарзі адвокат Сидоренко Д. О.  в інтересах ОСОБА_1 просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 88000 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції та 16000 грн за розгляд справи апеляційним судом.
З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанціях  інтереси ОСОБА_1 представляла адвокат Сидоренко  Д. О. на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 01 березня 2023 року.
До апеляційної скарги долучено копії договору про надання правової допомоги від 01 березня 2023 року, укладений між адвокатом Сидоренко Д. О. та ОСОБА_1 , копії акту від 29 лютого 2024 року та від 09 травня 2024 року, копії додаткових угод від 22 січня 2024 року, №2 від 03 травня 2024 року,  ордеру про надання правової допомоги.
Згідно п. 3.1 договору про надання правової допомоги б/н від 01 березня 2023 року за надання правової допомоги  клієнт сплачує адвокату гонорар, розмір якого визначається  за домовленістю сторін. 
Відповідно до п.2, 3 додаткових угод від 22 січня 2024 року № 1 та від 03 травня 2024 року № 2, сторони домовилися, що за результатами надання правової допомоги  адвокатом  складається акт про надання послуг, що підписується кожною стороною та який містить відомості про кількість годин витрачених на надання послуг та вартість наданих послуг.  Вартість послуг, визначена у п.3.1 договору про надання правової допомоги від 01 березня 2023 року становить 4000 грн за годину роботи адвоката та сплачується протягом 10 днів після підписання сторонами акту про надання послуг та виставлення рахунку (а.с. 113 зв, 114, том 3).
Згідно акту послуг від 29 лютого 2024 року, адвокатом надано наступні послуги: опрацювання нормативно - правових актів та судової  практики, формування правової позиції, тривалістю 4 години, вартість - 16000 грн; підготовка позовної заяви, тривалістю 2 годин, вартістю 8000 грн; участь у судовому засіданні 27 червня 2023 року, тривалістю 1 година, вартістю 4000 грн;  опрацювання відзиву на позовну заяву, тривалістю 2 години, вартістю 8000 грн; підготовка та подання відповіді на відзив  від 02 жовтня 2023 року, тривалістю 2 години, вартістю 8000 грн; участь у судовому засіданні 04 жовтня 2023 року, тривалістю 1 година, вартістю 4000 грн; участь у судовому засіданні 15 листопада 2023 року, тривалістю 1 година, вартістю 4000 грн; участь у судовому засіданні 30 січня  2024 року, тривалістю 2 години, вартістю 8000 грн; участь у судовому засіданні 29 лютого 2024 року, тривалістю 3 година, вартістю 12000 грн. Загальна кількість витраченого часу складає 22 години, а загальна сума становить 88000 грн (а.с. 113, том 3).
З акту надання послуг від 09 травня 2024 року адвокатом надано послуги з  опрацювання судового рішення, підготовка та подання апеляційної скарги, тривалістю 4 години, вартість -  16000 грн (а.с. 114 зв, том 3).
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).
Згідно позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19  січня 2023 року у справі № 345/136/18 року у справі № 758/6113/19, зазначено, що суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив, що такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до п.4 ч.3 ст.137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до п.2 ч.3 ст.141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зазначив, «…надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною…».
Визначаючи сукупний розмір зазначених витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню, суд вважає, що такі витрати як: опрацювання нормативно - правових актів та судової  практики, формування правової позиції та  опрацювання відзиву на позовну заяву не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною, оскільки фактично охоплюються змістом наданої послуги зі складання позовної та відповіді на відзив на позовну заяву відповідно.
Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №914/1564/20 та у додаткових постановах від 20 вересня 2023 року  у справі №922/838/22, від 14 вересня 2023 року у справі №911/3076/21, від 06 вересня 2023 року у справі №914/131/22, від 30 серпня 2023 року у справі №911/3586/21, від 25 липня 2023 року у справі №914/4092/21, від 07 лютого 2023 року у справі №922/4022/20, від 23 серпня 2022 року у справі №909/328/18.
Також при визначені сукупного розміру витрат на правничу допомоги, який підлягає відшкодуванню, судом не приймається до уваги надані адвокатом такі послуги, як участь у судових засіданнях від 27 червня 2023 року, від 04 жовтня 2023 року,  від 15 листопада 2023 року, оскільки такі судові засідання не відбулись, як вбачається з довідок суду, у зв`язку з неявкою осіб, які брали участь у справі (а.с. 31,63,69, том 3).
Відповідно до п.3 ч. 2 ст.141 ЦПК України інші витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову  - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення премії з нагоди Дня працівника нафтової, газової та нафтопереробної промисловості, що складає 25 % від заявлених позовних вимог, витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню частково у розмірі 16000 грн.
Керуючись ст.ст.369, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Сидоренко Дарини Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Києво - Святошинського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення премії з нагоди Дня працівника нафтової, газової та нафтопереробної промисловості скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення таких вимог.
Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (код ЄДРПОУ 36265925, місцезнаходження: м. Київ,  вул. Григоровича-Барського, 2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) премію з нагоди Дня працівника нафтової, газової та нафтопереробної промисловості у розмірі 33159 (тридцять три тисячі сто п`ятдесят дев`ять) гривень. 
В іншій частині рішення Києво - Святошинського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року залишити без змін.
Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (код ЄДРПОУ 36265925, місцезнаходження: м. Київ,  вул. Григоровича-Барського, 2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 828 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 16000 (шістнадцять тисяч) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий                                                                                        Т. О. Невідома

Судді                                                                                                   М. В. Мережко 

                                                                                                             В. А. Нежура