ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

15 жовтня 2024 року                                                                                   
м. Чернівці
справа № 716/1135/24
провадження № 22-ц/822/833/24
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Одинака О. О. 
суддів: Половінкіної Н. Ю., Височанської Н. К.
секретар Бугай В. М.
позивач  ОСОБА_1 
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА»
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 серпня 2024 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Стрілець Я. С.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
В травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», третя особа без самостійних вимог на предмет спору – приватний нотаріус Григорян Д. Г., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Просив суд визнати виконавчий напис, вчинений 11 січня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу області Григорян Д. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 323 таким, що не підлягає виконанню.
Короткий зміст судових рішень у справі
Заочним рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 липня 2024 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис за № 323 від 11 січня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д. Г. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» в розмірі 177 939 гривень 40 копійок.
22 липня 2024 року від представника позивача адвоката Лабіка Г. І. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі з метою вирішення питання про судові витрати, а саме стягнення з відповідача ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» на користь позивача ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 серпня 2024 року відмовлено в прийнятті додаткового рішення за заявою представника позивача адвоката Лабіка Г. І. в справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», третя особа без самостійних вимог на предмет спору – приватний нотаріус Григорян Д. Г. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Ухвала суду мотивована тим, що представником позивача адвокатом Лабіком Г. І. не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних ним, та здійснених витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги ОСОБА_1 . Крім того, наданий акт приймання наданих послуг взагалі не відноситься до даної цивільної справи. 
В порушення вимог статті 137 ЦПК України позивачем та його представником не надано суду договору про надання правової допомоги від 01 травня 2024 року, на який мають посилання інші письмові докази в справі.
З огляду на наведене, вирішуючи питання про розподіл витрат на правову допомогу суд прийшов до висновку, що сторона позивача не надала суду належних доказів на підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в самій позовній заяві була вказана вимога про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 10 000 гривень, що може вважатися дотриманням вимог частини 8 статті 141 ЦПК України. 
На переконання позивача, суд не надав належної оцінки доказам понесених судових витрат на правничу допомогу, які були здійснені позивачем у зв`язку із судовим розглядом даної справи. Вважає, що факт отримання правничої допомоги та її вартість підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України)
Згідно з частинами 1, 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 1 статті 134 ЦПК України встановлено правило, за яким разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до частини 1–3 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Верховний Суд у постанові від 05 червня 2024 року в справі № 372/1561/23 вказав на те, що вимога частини 8 статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
Указані висновки узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, викладеною у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19).
Відповідно до частини 1 статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
За приписами пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Верховний Суд у постанові від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18, висловив правову позицію про те, що судове рішення має містити відповіді на всі заявлені позивачем (третьою особою) вимоги, зазначити у разі потреби їх розмір, а також вирішити питання про негайне виконання та про судові витрати (вимога повноти рішення). Процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням цієї вимоги. Таким чином, питання розподілу судових витрат та способу виконання судового рішення, у разі вирішення питання про право, є обов`язком суду, що вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом. Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
Колегія суддів виходить із того, що за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. Разом з тим, ЦПК України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а саме: 1) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат (частина 1 статті 246); 2) у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141; 3) якщо це питання не було вирішено (пункт 3 частини першої статті 270). 
Отже, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку, визначеному статтею 270 ЦПК України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві представник позивача вказав, що попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи в суді першої інстанції становить 10 000 гривень (а.с. 26-29).
Як вже зазначалося, системний аналіз вищенаведених норм права, а також наявних висновків Верховного Суду дає підстави для висновку, що під час розгляду справи судом першої інстанції останній зобов`язаний у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, вирішити питання розподілу усіх судових витрат, про які заявила сторона, з урахуванням результату розгляду справи. За загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. У такому випадку суд першої інстанції не має правових підстав для розгляду питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, а його вирішення відкладається не більше ніж як на п`ятнадцять днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для зазначеного випадку пункт 5 частини 7 статті 265 ЦПК України встановлює, що у резолютивній частині рішення суду вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.
Відповідно, в межах ключового питання у цій справі під час перевірки дотримання судом першої інстанції норм процесуального права при ухваленні судового рішення по суті позовних вимог перевірці і оцінці підлягають такі обставини (у сукупності): (1) наявність безпосередньої правової вимоги про здійснення розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи; (2) наявність відповідної заяви про надання доказів понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Відсутність першої з цих обставин унеможливлює взагалі вирішення судом питання про розподіл судових витрат як у судовому рішенні за результатом розгляду справи, так і в порядку, визначеному статтею 270 ЦПК України. Відсутність же другої обставини (за наявності першої) унеможливлює відкладення відповідно до вимог частин третьої-п`ятої статті 246 ЦПК України вирішення питання про судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у зв`язку з чим є підставою для вирішення судом цього питання саме у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 25 липня 2023 року в справі №340/4492/22.
Застосовуючи зазначені висновки до правовідносин, що виникли у цій справі, колегія суддів зазначає, що згідно з матеріалами справи, позов (в уточненій редакції) подано через підсистему «Електронний суд» 02 червня 2024 року і в ньому відсутні посилання як на частину 8 статті 141 ЦПК України, так і взагалі на необхідність відкладення питання про судові витрати на правничу допомогу. Водночас заявлено вимогу про стягнення судових витрат з відповідача, в тому числі витрат на правничу допомогу у сумі 10 000 гривень. 
Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача надано суду акт приймання наданих послуг № 24 від 22 березня 2024 року за договором б/н від 15 січня 2024 року (а. с. 16) зі змісту якого вбачається, що він складений між адвокатом Лабіком Г.І. та ОСОБА_3 , який не є учасником судового процесу в справі № 716/1135/24.
Матеріали справи містять додаток № 1 від 20 травня 2024 року до договору про надання правової допомоги б/н від 01 травня 2024 року (а. с. 17) складений між клієнтом ОСОБА_1 та адвокатом Лабіком Г. І. Зі змісту пунктів 2, 3 додатку вбачається, що розмір ставки адвокатського гонорару за представництво клієнта в суді (в одному судовому засіданні) є фіксованою та становить 2000 грн, незалежно від тривалості судового засідання. Розмір ставки адвокатського гонорару за одну годину роботи адвоката поза судовим засіданням за домовленістю сторін складає 2000 грн.
Також представником позивача надано суду додаток № 2 від 20 травня 2024 року до договору про надання правової допомоги б/н від 01 травня 2024 року (а. с. 18) складеного між клієнтом ОСОБА_1 та адвокатом Лабіком Г. І. Зі змісту останнього вбачається, що сторони погодили наступний розрахунок гонорару, зокрема, написання позовної заяви (кількість витраченого часу – 5 годин), розмір ставки адвокатського гонорару за 1 годину роботи адвоката – 2000 грн, сума гонорару 10 000 гривень.
На підтвердження сплати грошових коштів за надані послуги представником позивача надано суду платіжну інструкцію (а. с. 19) згідно якої ОСОБА_4 сплатив грошові кошти в сумі 10 050,00 грн отримувачу ОСОБА_2 за адвокатські послуги.
Також з матеріалів справи вбачається, що позивач не подавав жодних заяв про те, що докази понесення судових витрат на правничу допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Тобто, до 08 липня 2024 року (ухвалення судового рішення, яким закінчено розгляд справи) позивач не здійснював будь-яких заяв/клопотань про намір скористатися правом на подання доказів для підтвердження заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.
Водночас, як вже зазначалося, саме висловлений стороною намір подати певні докази на підтвердження вартості заявлених судових витрат після ухвалення судового рішення є обставиною, яка дозволяє суду першої інстанції не вирішувати відповідне питання у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи.
Відповідно, колегія суддів вважає, що в межах цієї справи у суду першої інстанції не було правових підстав для відкладення розгляду питання про судові витрати відповідно до вимог статті 246 ЦПК України, а відтак, не вирішивши це питання в рішенні від 08 липня 2024 року, суд першої інстанції недотримався вимог процесуального закону.
Як наслідок з урахуванням вищенаведених положень процесуального закону в суду першої інстанції були наявними підстави для ухвалення додаткового рішення у справі, а не ухвали суду про відмову ухвалити додаткове рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Також колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, від 05 березня 2021 року у справі № 200/10801/19-а, від 16 березня 2021 року у справі № 520/12065/19, постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, відповідно до якої відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Таке правозастосування випливає з нової процедури відшкодування витрат на професійну правову допомогу, імплементованої у ЦПК України з 15 грудня 2017 року.
Водночас у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 826/4466/18 Верховний Суд виходив з істотного значення умов договору про надання правничої допомоги щодо порядку проведення розрахунків за ним. Тобто, якщо на час розгляду питання про розподіл витрат на правову допомогу такі витрати вже мали б бути оплачені, то надання зазначених документів узгоджується з приписами частини третьої статті 134 КАС України.
У цій справі суд першої інстанції цілком обґрунтовано звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги від 01 травня 2024 року, проте дійшов помилкового висновку про відмову в прийнятті додаткового рішення за заявою представника позивача адвоката Лабіка Г. І.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 161/5317/18 (провадження № 61-3454св22) містяться висновки про те, що аналіз норм статті 126, 137, 141 ЦПК України вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду. Водночас потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи.
З урахуванням вищенаведеної правової позиції підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат є неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат.
Проте, з урахуванням фактичних обставин справи у суду першої інстанції були відсутні процесуальні підстави для відмови в ухваленні додаткового рішення, оскільки відповідна вимога про відшкодування витрат на правничу допомогу була заявлена представником позивача у позовній заяві.
В свою чергу недоведеність належними та допустимими доказами вимоги сторони про відшкодування їй витрат, понесених на правничу допомогу в справі, є підставою для відмови в задоволенні клопотання (заяви) про відшкодування таких витрат, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 22 травня 2024 року в справі № 227/2301/21 (провадження № 14-37цс24).
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в порушення вимог статті 141, 270 ЦПК України постановив ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення у справі.
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 суд мав би ухвалити додаткове рішення про повне (часткове) задоволення чи про відмову в задоволенні відповідної заяви з урахуванням встановлених судом обставин на підставі належної оцінки наявних у справі доказів.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі, її відповідно до положень статті 379 ЦПК України слід скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 серпня 2024 року скасувати.
Справу № 716/1135/24 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повна постанова складена 15 жовтня 2024 року.

Головуючий                                                Олександр ОДИНАК

Судді:                                                        Наталія ПОЛОВІНКІНА

Наталія ВИСОЧАНСЬКА