ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7639/24 Справа № 204/5752/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 березня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

                                       В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 5-7) та в подальшому подав заяву про зміну підстав позову (т. 2 а.с. 61-64), в обґрунтування якого посилалось на те, що відповідно до укладеного договору №2Л004Г від 22.12.2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у вигляді відновленої кредитної лінії. 
Відповідно до п. А.2 договору, позивач надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі 12 058 497 грн 12 коп з відсотковою ставкою, відповідно до пп. А6, А7 договору, та строком виконання зобов`язань (терміном повернення кредиту) зазначеному в п.А.3 договору до 22.12.2011 року. 
Умовами п. 5.7 цього договору визначено, що строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, пені, штрафів, встановлюються сторонами тривалістю в п`ять років. 
18.02.2009 року була укладена Додаткова угода до кредитного договору №2Л004Г від 22.12.2008 року, згідно якої змінені умови п.А.8 Договору, а саме: сплата процентів за користування кредитом є дата визначена п.А.3, при несплаті процентів вони вважаються простроченими, окрім випадку розірвання договору. 
19.12.2011 року була укладена Додаткова угода, згідно з якою були внесені зміни до пунктів А.3, А.5, А.8 Договору. 
Додатковою угодою від 30.12.2011 року, сторонами були погоджені зміни умов пунктів А.2 та розмір кредитного ліміту визначений 11 741 962 грн, погоджений графік зменшення поточного ліміту, згідно з яким, строк повернення кредиту погоджений сторонами 23.12.2013 року. 
16.12.2016 року сторонами підписано договір про внесення змін до кредитного договору №2Л004Г від 22.12.2008 року, згідно з яким позивач надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі 11 741 962 грн, з відсотковою ставкою відповідно до п.п. А.6, А.7 Договору та строком виконання зобов`язань (терміном повернення кредиту) зазначеному в п. А.3 договору, а саме: 23.06.2017 року. 
Відповідно до п. 6.7 договору від 16.12.2016 року про внесення змін до кредитного договору №2Л004Г від 22.12.2008 року сторони погодили, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим договором встановлюються тривалістю 15 років. 
У зв`язку з тим, що відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на 12.02.2021 року має заборгованість у сумі 11 740 968 грн 15 коп за кредитом (тілом кредиту), у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. 
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №2Л004Г від 22.12.2008 року у розмірі 11 740 968 грн 15 коп та судові витрати по справі у розмірі 176 115 грн. 
Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 березня 2024 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено (т. 3 а.с. 234-242).
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу (т. 4 а.с. 1-5, 36-40), посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.
ОСОБА_1  скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (т. 4 а.с. 58-61).
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції виходив з того, що позов подано з пропуском строку позовної давності.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 22.12.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №2Л004Г, у вигляді встановленого кредитного ліміту у вигляді відновленої кредитної лінії. Відповідно до п. А.2 договору, позивач надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі 12 058 497 грн 12 коп, з відсотковою ставкою відповідно до п. п. А6, А7 договору та строком виконання зобов`язань (терміном повернення кредиту) зазначеному в п. А.3 договору до 22.12.2011 року (т. 1 а.с. 22-27).
Умовами п. 5.7 цього договору визначено, що строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, пені, штрафів, встановлюються сторонами тривалістю в п`ять років.
До матеріалів справи позивачем у якості підстав позову були долучені додаткові угоди до кредитного договору №2Л004Г від 22.12.2008 року:
- від 18.02.2009 року, згідно з якою змінені умови п. А.8 Договору, а саме: сплата процентів за користування кредитом є дата визначена п. А.3, при несплаті процентів вони вважаються простроченими, окрім випадку розірвання договору (т. 1 а.с. 28);
- від 19.12.2011 року, згідно з якою були внесені зміни до пунктів А.3, А.5, А.8 Договору (т. 1 а.с. 29);
- від 30.12.2011 року згідно з якою сторонами були погоджені зміни умов пунктів А.2 розмір кредитного ліміту визначений 11 741 962 грн та погоджений графік зменшення поточного ліміту, строк повернення кредиту погоджений сторонами 23.12.2013 року (т. 1 а.с. 30).
Не погоджуючись з вимогами банку, відповідач звернувся до суду у жовтні 2017 року з окремим позовом про визнання кредитного договору недійсним (справа №204/6839/17, провадження 2/204/43/19). По даній справі 14.11.2019 року було постановлено рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 . Дане рішення постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2020 року залишено без змін. 18.10.2021 року постановою Верховного суду рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2020 року, залишено без змін.
Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Так, в межах даної справи була призначена почеркознавча експертиза. Відповідно до висновку експерта №3097-19, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по даній цивільній справі (№204/6839/17), чотири підписи від імені ОСОБА_1 в графі «Заемщик» на першій, третій, п`ятій та шостій сторінках кредитного договору №2Л004Г від 22 грудня 2008 року, укладеного між ЗАТ Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , виконані самим ОСОБА_1 . Підписи від імені ОСОБА_1 : в загальній графі «Заемщик» додаткової угоди від 19 грудня 2011 року до кредитного договору №2Л004Г від 22 грудня 2008 року, в загальній графі «Заемщик» додаткової угоди від 30 грудня 2011 року до кредитного договору №2Л004Г від 22 грудня 2008 року, в загальній графі «Заемщик» двох примірників додаткової угоди від 18 лютого 2009 року до кредитного договору №2Л004Г від 22 грудня 2008 року - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису (т. 2 а.с. 45-63).
Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що між сторонами дійсно було укладено кредитний договор №2Л004Г від 22 грудня 2008 року строком виконання зобов`язань (терміном повернення кредиту) зазначеним в п. А.3 договору до 22.12.2011 року.
23.02.2011 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду зміни (уточнення) підстав позову, у яких зазначив, що 16.12.2016 року між позивачем та відповідачем було підписано ще один договір про внесення змін до кредитного договору №2Л004Г від 22.12.2008 року, згідно з яким позивач надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі 11 740 968 грн 15 коп, з відсотковою ставкою відповідно до п.п. А.6, А.7 Договору та строком виконання зобов`язань (терміном повернення кредиту) зазначеним в п. А.3 договору, а саме: 23.06.2017 року (т. 2 а.с. 67-75). Також надав копію даного договору про внесення змін від 16.12.2016 року.
Відповідно до п. 6.7 договору від 16.12.2016 року про внесення змін до кредитного договору №2Л004Г від 22.12.2008 року сторони погодили, що термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим договором встановлюються тривалістю 15 років (т. 2 а.с.74).
Представник відповідача не погодився з цими вимогами зазначивши, що відповідач ніяких додаткових угод не підписував. Крім того, на момент оскарження інших додаткових угод, даної угоди не було. Вона з`явилася лише тоді, коли було судом встановлено, що інши додаткові угоди відповідач не підписував. У зв`язку з цим, за клопотанням представника відповідача по справі була проведена судова почеркознавча експертиза.
Згідно з висновком експерта №5128-22 від 27.04.2023, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи зазначено, що одинадцять підписів від імені ОСОБА_1 , розміщені у графах: «Позичальник:» на кожній сторінці оригіналу договору про внесення змін від 16.12.2016 до кредитного договору №2Л00Г від 22.12.2008 року - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою; Два підписи від імені ОСОБА_1 , розміщені у графах: «Позичальник:» оригіналу додатку №1 від 16.12.2016 до кредитного договору №2Л00Г від 22.12.2008 року, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою; Два підписи від імені ОСОБА_1 , розміщені у графах: «Підпис:», «Позичальник:» оригіналу згоди ОСОБА_2 від 16.12.2016 та довідки ОСОБА_1 , від 16.12.2016, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.; Два підписи від імені ОСОБА_1 , розміщені у графах: «Позичальник:» оригіналу загальної вартість кредиту, не датована, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 3 а.с. 145-162).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Частиною 1, ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Оскільки, договір про внесення змін від 16.12.2016 року до кредитного договору №2Л00Г від 22.12.2008 року, не відповідає вимогам закону щодо письмової форми правочину, оскільки не містить підпису позичальника, отже, є неукладеним, за фактом неукладеності договору у сторін не виникло жодних цивільних прав та обов`язків.
Тому, виходячи з викладеного, суд враховує як підставу позову лише укладений 22.12.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредитний договір №2Л004Г, відповідно до п. А.2 договору, позивач надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі 12 058 497 грн 12 коп з відсотковою ставкою відповідно до п. п. А6, А7 договору та строком виконання зобов`язань (терміном повернення кредиту) зазначеному в п. А.3 договору до 22.12.2011 року (т. 1 а.с. 22-27), та з встановленим строком позовної давності відповідно до п. 5.7 цього договору, п`ять років.
У позовних вимогах позивач зазначає, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, видав відповідачу кредит у розмірі 12 058 497 грн 12 коп, проте відповідач свої зобов`язання перед банком не виконав. Згідно з уточненими вимогами позивача (т. 2 а.с. 61), відповідач станом на 12.02.2021 року має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 11 740 968 грн 15 коп, яку позивач просить стягнути з відповідача.
При цьому, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути не всю суму заборгованості за кредитним договором №2Л004Г від 22.12.2008 року, а лише частину заборгованості - тіло кредиту у розмірі 11 740 968 грн 15 коп.
Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
За правилами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
В силу ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідачем не спростовано будь-якими належними доказами факту отримання кредитних коштів за кредитним договором №2Л004Г від 22.12.2008 року. Крім того, вказаний факт підтверджується випискою наявною в матеріалах справи (т. 1 а.с. 33) та змістом постанови Дніпровського апеляційного суду 20.02.2020 року (т. 2 а.с. 231), згідно з якою рішення Красногвардійського суду м. Дніпропетровська від 14.11.2019 року за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору №2Л004Г від 22.12.2008 року недійсним, залишено без змін (т. 2 а.с. 225-236). Так, у даній постанові зазначено, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , про те, що кредитні кошти йому не надавалися, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним, колегія суддів не приймає, оскільки дана обставина спростовується випискою по рахунку, яка наявна в матеріалах справи.
Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 11 740 968 грн 15 коп, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту, відповідно до положень кредитного договору та ст. 526 ЦК України.
Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності до вимог позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
18.03.2021 року представником відповідача подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог ПАТ КБ «Приватбанк». 
В обгрунтування заяви представник відповідача зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Підставою позову є кредитний договор №2Л004Г укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 22.12.2008 року. Відповідно до п. А.3 зазначеного кредитного договору, строк повернення кредиту 22 грудня 2011 року. Таким чином, строк позовної давності за даними вимогами банку закінчився 22.12.2014 року, а позов банк подав лише 14.09.2017 року. Тому просив застосувати до даних правовідносин строк позовної давності та відмовити у позові.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22 (провадження №61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21 (провадження №61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23)).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі №465/5980/17 (провадження №61-1178св20)).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18)).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України).
В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року в справі №2-6315/11 (провадження №61-23326св18) зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-249цс15, та зроблено висновок, що: «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу)».
У постанові від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1252цс16.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункт 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц).
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), №66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, №36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).
Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі №6-1996цс16.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі №161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта».
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».
У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі №554/9126/20 (провадження №61-13760сво21)).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина перша статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі №159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18) зазначено, що: «колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційного суду, як на законність підстави для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини друга, третя статті 212 ЦПК України 2004 року). Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Як вбачається з виписки по рахунку позичальника, останній у 2013 році здійснював погашення заборгованості за кредитним договором №2Л004Г від 22.12.2008 року, а саме: 02.12.2013 року у сумі 961,57 грн та 24.12.2013 року у сумі 31,85 грн (т. 1 а.с. 34). 
Відповідачем не спростований факт здійснення ним таких дій направлених на погашення заборгованості за кредитним договором №2Л004Г від 22.12.2008 року.
Факт здійснення позичальником погашень за кредитним договором №2Л004Г від 22.12.2008 року також підтверджується змістом постанови Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2020 року, в якій зазначено про те, що "позивач ( у справі №204/6839/17 ОСОБА_1 ) періодично погашав заборгованість за кредитним договором №2Л004Г від 22.12.2008 року, що підтверджується випискою за період з 22.12.2008 року по 05.09.2017 року". Тобто, судом апеляційної інстанції в рамках справи №204/6839/17 в тому числі і досліджувався період здійснення погашень заборгованості позичальником у грудні 2013 року. 
Вище вказані дії позичальника свідчать про переривання строку позовної давності та початку нового відліку позовної давності з цього часу, що підтверджує помилковість висновку суду першої інстанції щодо пропуску позивачем у даній справі строку позовної давності. 
Доводи позичальника  ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скарги про те, що виписка по рахунку не є належним та допустимим доказом, оскільки фактично даний доказ залежить від волевиявлення позивача та позивач самостійно генерує вказану виписку, а тому вказаний доказ є сумнівним, колегія суддів відхиляє враховуючи наступне.
За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. 
Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з п. 5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Таким чином, наявна в матеріалах справи виписка є первинним документом, а тому є належним доказом у справі. Крім того, позичальник не був позбавлений права спростувати відомості зазначені у виписці будь-якими належними та допустимими доками, однак не скористався таким правом. Фактично не погодження позичальника з вказаним доказом у справі базується лише на припущеннях, однак доказування не може грунтуватись на припущеннях.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» та стягнення з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №2Л004Г від 22.12.2008 року, станом на 12.02.2021 року у розмірі 11 740 968,15 грн.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по справі про відмову у задоволенні позовних вимог.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та перегляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 387 451,62 грн. 
Щодо клопотання АТ КБ «Приватбанк» про постановлення апеляційним судом окремої ухвали колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
Окрема ухвала суду - є процесуальним засобом судового впливу, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Тобто підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення.
Відповідно до положень статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.
Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.
Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.
Отже, постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі №438/610/14-ц вказано, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору. У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року в справі №761/32388/13-ц зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі №990/131/22 (провадження №11-137заі23).
Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.
У той же час колегія суддів враховує, що окрема ухвала є реакцією на ті порушення, що не усуваються рішенням суду, а також на причини й умови вчинення порушень, щоб запобігти їх повторенню у майбутньому.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглядаючи клопотання АТ КБ «Приватбанк» про винесення окремої ухвали, не встановила передбачених законом підстав для його задоволення.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити.
       Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 березня 2024 року - скасувати з ухваленням нового рішення.
Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №2Л004Г від 22.12.2008 року, станом на 12.02.2021 року у розмірі 11 740 968 (одинадцять мільйонів сімсот сорок тисяч дев`ятсот шістдесят вісім) грн 15 коп.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» сплачений судовий збір у розмірі 387 451 (триста вісімдесят сім тисяч чотириста п`ятдесят одна) грн 62 коп.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                         В.С. Городнича

       Судді:                                                                          М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна