ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер  638/13481/23
Номер провадження 22-ц/818/1707/24

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

  12 листопада 2024 року                                                м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В. , Яцини В.Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2024 року в складі судді Невеніцина Є.В. у справі № 638/13481/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу.
Позов мотивовано тим, що 20 вересня 2022 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого вона передала відповідачу транспортний засіб OPEL ASTRA 2005 року випуску, колір сірий. В цей же день відповідач зареєстрував за собою транспортний засіб, проте добровільно вартість транспортного засобу не сплатив.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила стягнути 210062,54 грн, з яких вартість транспортного засобу в розмірі 202343,00 грн, 3 % річних в розмірі 5953,88 грн, інфляційні втрати в розмірі 17605,66 грн та судові витрати.
08 листопада 2023 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив позов залишити без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що позивачкою не надано доказів несплати вартості транспортного засобу, обумовленої договором. Розрахунки проведено до укладання правочину, про що свідчить факт передачі йому позивачем автомобіля.
Також, про належне виконання умов договору свідчать грошові переведення від його родичів та знайомих під час накопичення ним потрібної суми.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до умов договору, сторони погодили проведення розрахунків до передачі транспортного засобу шляхом підписання договору позивачкою, а тому за відсутності належних та допустимих доказів порушення умов договору, позов задоволенню не підлягає.
05 березня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що фактична передача транспортного засобу відповідачу не свідчить про отримання нею коштів, оскільки ОСОБА_2 користувався цим транспортним засобом до укладення договору. 
Посилалась на вимоги статті 692 ЦК України, відповідно до яких вона розраховувала на отримання оплати після передачі транспортного засобу. 
Фактична передача транспортного засобу відповідачу не свідчить про отримання нею коштів, оскільки ОСОБА_2 користувався цим транспортним засобом до укладення договору. 
Вказувала, що саме відповідач має надавати докази сплати вартості транспортного засобу, проте таких доказів не надано.
27 квітня 2024 року ОСОБА_2 подано відзив, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її позовних вимог, а тому судом першої інстанції ухвалено обґрунтоване рішення про залишення позову без задоволення. Під час укладання договору не було погоджено додаткових умов щодо порядку розрахунків. Боргові розписки, складені ним перед позивачем, також відсутні.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України (у редакції, на час призначення справи) апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, що 20 вересня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого останньому передано у власність транспортний засіб OPEL ASTRA, 2005 року випуску, колір сірий (а.с.9-10).
Пунктом 2.1 договору купівлі-продажу сторонами узгоджено, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна, а отже встановлює інший строк оплати товару. За умовами п.5.1, 6.1 договору покупець зобов`язаний в порядку та на умовах, визначених цим договором, сплатити продавцеві ціну транспортного засобу; в порядку та на умовах визначених договором, прийняти транспортний засіб. Продавець зобов`язаний в порядку та умовах, визначених цим договором передати транспортний засіб (а.с.9). 
20 вересня 2022 року проведено реєстрацію транспортного засобу за відповідачем (а.с.11-12). 
Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 328 ЦК України закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.
Частиною 1, 3 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За положенням частини 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У відповідності до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
В силу частини 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини 1 статті 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена в договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Також, відповідно частини 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України про те, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу (які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення), факт передачі зазначених у вказаних договорах грошових сум авансу повинний бути підтверджений у письмовій формі.
Відповідно до частини 3 статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 вересня 2020 року по справі №916/667/18 зазначила, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Також, підписання договору свідчить про те, що гроші у вказаній в цьому договорі сумі продавець отримав повністю до підписання зазначеного договору, а пункт договору про отримання грошових коштів є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.
Також за частиною 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
За частиною 3 статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження №61-4745св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі №712/3590/22 (провадження №61-14297сво23)).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин, як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі №465/5980/17 (провадження №61-1178св20)).
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Зважаючи на умови договору, які пов`язані з процедурою купівлі-продажу автомобіля, зокрема, проведення повної оплати до передачі транспортного засобу продавцем покупцю та наступні дії, а саме: передача продавцем автомобіля покупцю, про що свідчить реєстрація автомобіля на ім`я відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки свої зобов`язання за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 виконав, підстави для задоволення позову відсутні. 
       Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач зобов`язаний оплатити товар після його прийняття є необґрунтованими та спростовуються умовами договору, який встановлює інший порядок оплати товару, який відповідно до статті 6 ЦК України, є обов`язковим для сторін.
Доводи позивача про те, що відповідач користувався транспортним засобом до укладення договору, а тому факт передачі майна не свідчить про проведення розрахунків суд не приймає до уваги, оскільки шляхом підписання договору ОСОБА_1 підтвердила отримання коштів, внаслідок чого 20 вересня 2022 року було проведено перереєстрацію транспортного засобу. На час укладання правочину позивачка не була позбавлена можливості обумовити інший порядок розрахунків, не пов`язаний з фактичним користуванням автомобілем. 
Щодо заперечень ОСОБА_1 про те, що саме відповідач має надати докази проведення оплати за спірним договором, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
У постанові від 18 березня 2020 року в справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17 від 23 жовтня 2019 року в справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року в справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року в справі № 917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Зважаючи, що ОСОБА_1 пред`явлено позов про стягнення коштів у зв`язку з відсутністю фактичної оплати вартості товару за договором купівлі- продажу, то відповідно до вимог цивільного – процесуального законодавства та усталеної судової практики, саме на неї покладається тягар доказування зазначених обставин, зокрема – факту неотримання коштів.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2024 року.

Головуючий                                                                Ю.М. Мальований
Судді                                                                         
                                                                               О.В. Маміна

                                                                               В.Б. Яцина