У Х В А Л А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
16 грудня 2024 року                                                                              
м. Київ
 
справа №552/2097/24
провадження №51-5455ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду 
(далі - Суд):
 
головуюча                                       ОСОБА_1 ,
судді:                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 
2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року,
 
встановив:
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2024 року  ОСОБА_5  визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 259, ч. 1 ст. 436-2 Кримінального Кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 259 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; за ч. 1 ст. 436-2 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Застосовано щодо ОСОБА_5 примусові заходи медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 вересня 2024 рокуапеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 
23 квітня 2024 року - без зміни.
Як установлено судами, 10 лютого 2024 року близько 06:10 ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, використовуючи особистий мобільний телефон, здійснив дзвінок на телефон спецлінії «102» Управління 
організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Полтавській області, в ході якого, достовірно знаючи, що інформація, яку він збирається повідомити, є неправдивою, та розуміючи, що таке повідомлення створить обстановку загального страху і невпевненості у населення, порушить громадську безпеку, повідомив оператору спецлінії «102» неправдиву інформації, а саме «підірву Полтавську поліцію». Внаслідок вказаних дій, завідомо неправдиве повідомлення ОСОБА_5 про підготовку та здійснення вибуху в підрозділі ГУ НП в Полтавській області внесено елементи дезорганізації та дестабілізації діяльності органів державної влади, відволікання певних сил і засобів від виконання їх обов`язків.
Крім того, 10 лютого 2024 року близько 06:10 ОСОБА_5 , будучи громадянином України, усвідомлюючи злочинність своїх дій, будучи обізнаним про здійснення РФ збройної агресії проти України, діючи умисно, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, бажаючи нав`язати певному колу осіб певну думку, перебуваючи за адресою свого проживання: 
АДРЕСА_1 , використовуючи особистий мобільний телефон, здійснив дзвінок на телефон спецлінії «102» Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Полтавській області, в ході якого почав звеличувати президента російської федерації, тим самим вчинив глорифікацію осіб, які здійснювали збройну агресію РФ проти України, розпочату у 2014 році.У даних висловлюваннях ОСОБА_5 , міститься виправдовування, визнання правомірною збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань російської федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.
 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_4 порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що відповідно до вироку Київського районного суду 
м. Полтави від 23 квітня 2024 року ОСОБА_5 є обмежено осудною особою та судом додатково було застосовано до нього примусові заходи медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання. Тому захисник вважає, що  ОСОБА_5 під час розгляду справи користувався додатковими правами, визначеними Главою 39 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України). Вказує на істотне порушення вимог ст.ст. 506, 512 КПК України, оскільки розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій відбувався без участі законного представника ОСОБА_5 .
 
Мотиви Суду
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі 
п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК Україниз огляду на таке.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5  та правильність кваліфікації  його дій за ч. 2 ст. 259, ч. 1 ст. 436-2КК України у касаційній скарзі захисником не оскаржуються.
Доводи касаційної скарги захисника щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме, статей 506, 512 КПК України,  щодо права обвинуваченого на розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій за обов`язкової участі його законного представника, на думку Суду, є необґрунтованими на таких підставах. 
Відповідно ч. 1 ст. 18 КК України суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК України може наставати кримінальна відповідальність.
Згідно зі ст. 20 КК України підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. 
Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.
Главою 39 КПК України врегульовано порядок застосування примусових заходів медичного характеру.
Відповідно до ч. 1 ст. 503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що:
1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності;
2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
У кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру досудове розслідування закінчується закриттям кримінального провадження або складенням клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень, у цьому кримінальному провадженні прокурором до суду скеровано обвинувальний акт, а неклопотання про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно 
ОСОБА_5 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 259, ч. 1 ст. 436-2 КК України.
Тобто ОСОБА_5 за своїм процесуальним статусом був обвинуваченим та відповідно користувався усіма процесуальними правами обвинуваченого.
Так, згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 164 від 28 березня 2024 року, ОСОБА_5 в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому протиправні діяння будь-яким хронічним психічним захворюванням не страждав, як і не знаходився в стані тимчасового розладу психічної діяльності, як і не виявляв ознак недоумства, а виявляв ознаки іншого хворобливого стану психіки, а саме розладу особистості та поведінки органічного походження.
Через наявний психічний розлад він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому протиправні діяння, а тому обвинувачений ОСОБА_5 був визнаний судом обмежено осудним.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 504 КПК України досудове розслідування щодо осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення у стані обмеженої осудності, здійснюється слідчим, дізнавачем згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом. Суд, ухвалюючи вирок, може врахувати стан обмеженої осудності як підставу для застосування примусових заходів медичного характеру.
Захисник, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону судами першої та апеляційної інстанцій, безпідставно посилається на порушення вимог ст.ст. 506, 512 КПК Українищодо обов`язкової участі в судовому засіданні законного представника, оскільки така вимога стосується судового розгляду клопотання щодо фізичної особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, а не судового розгляду обвинувального акта стосовно обвинуваченої особи.
Ст. 506 КПК України визначає права особи, яка бере участь у кримінальному провадженні щодо застосування до неї примусових заходів медичного характеру, а не права обвинуваченого. Таким чином участь законного представника у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 не є обов`язковою.
З огляду на викладене, істотних порушень вимог процесуального закону, допущених судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду кримінального провадження стосовноОСОБА_5 , Суд не вбачає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                  ОСОБА_3