Справа № 465/460/22                        Головуючий у 1 інстанції: Мартьянової С.М. 
Провадження № 22-ц/811/2105/23                Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
                при секретарі: О.В. Псярук
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,-
                                               в с т а н о в и в: 
       24 січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив визнати недійсним договір позики, який оформлено борговою розпискою від 03.11.2019 року, виданою ОСОБА_3 .
Позов обґрунтовував тим, що 01.05.2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 14500 доларів США, які зобов`язувався повернути до 27.06.2014 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, відповідач передав йому автомобіль марки «Toyota Avensis», 2007 року випуску Крім того, 27.07.2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 укладено другий договір позики на суму 34500 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 01.09.2015 року. Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26.11.2016 року у справі № 463/3330/16-ц було задоволено його позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , стягнуто солідарно суму заборгованості за договорами позики від 01.05.2014 року та від 27.07.2015 року в загальному розмірі 49000 доларів США. В подальшому, ОСОБА_3 звертався з заявою про скасування заочного рішення. Однак, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03.03.2020 року та постановою Верховного Суду від 02.06.2021 року, його позов до відповідачів було задоволено. В той же час, 19.03.2019 року відповідач ОСОБА_3 нібито позичив у відповідача ОСОБА_4 65000 доларів США. Такий правочин було вчинено у час, коли ОСОБА_3 достовірно знав про існуючу заборгованість перед позивачем. В подальшому, 08.04.2021 відповідач ОСОБА_4 звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. 30 червня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова ухвалив рішення у справі №463/3985/21, яким задовольнив позов та стягнув з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 65000,00 доларів США. Зазначене рішення суду було прийнято без урахування важливих обставин справи, про які сторони не повідомили суд та які мали важливе значення для її вирішення. Такі обставини міг повідомити він ( ОСОБА_1 ), однак його не було залучено до розгляду справи в суді першої інстанції. Зазначав, що відповідач ОСОБА_4 звернувся з позовом про стягнення заборгованості до відповідача ОСОБА_3 за 2 місяці до ухвалення постанови Верховного Суду у справі №463/3330/16-ц, за спливом 3 років після ухвалення рішення суду першої інстанції та більш як 4 років після ухвалення заочного рішення судом першої інстанції. В усіх зазначених судових рішеннях встановлено незаперечний факт заборгованості ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 на суму 49 000 доларів США. Позивач вважає, що таке звернення ОСОБА_3 до суду має характер зловживання процесуальними правами, а сам правочин є удаваним та таким, що вчинено для унеможливлення (ускладнення) виконання законного рішення суду, оскільки на виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики у розмірі 65000,00 доларів США приватним виконавцем Баіровою Н.М. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 та НОМЕР_3, в межах яких було накладено арешт на майно відповідача ОСОБА_3 . Це дає змогу боржнику ОСОБА_3 перешкоджати виконавчому провадженню НОМЕР_1 від 12.08.2021, відкритому на користь ОСОБА_1 приватним виконавцем Білецьким І.М., оскільки частково кошти, які повинні були б йти на погашення боргу перед ним, стягуються в користь штучно створеного кредитора. Більше того, єдине нерухоме майно відповідача, про яке йому відомо і яке, у разі його продажу, могло б погасити борг відповідача ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 , в рамках виконавчих проваджень НОМЕР_4 та НОМЕР_3, розпочатого приватним виконавцем Баіровою Н.М. арештовано, що унеможливлює вчинення будь-яких дій щодо погашення заборгованості за рахунок його продажу. Вважав, що про недобросовісність дій відповідача ОСОБА_3 додатково свідчать численні судові справи, в межах яких відповідач намагається відчужити належне йому майно (зменшити його розмір) шляхом ухвалення судових рішень не на його користь. При цьому, зазначені справи розпочато після ухвалення Личаківським районним судом м. Львова рішення від 21.05.2018 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Просив позов задоволити.
           Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.
       Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
       Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
       Зазначає, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не враховував відповідь Львівської Державної податкової інспекції ГУ ДПС у Львівській області від 05 квітня 2023 року, в якій була надана інформація щодо виплачених ОСОБА_4 доходів за 2014 - 2019 рік, тобто за 5 років, які передували укладенню оскаржуваного правочину. Зі змісту зазначеного документу вбачається, що ОСОБА_4 не отримував жодних доходів за вказаний період, крім заробітної плати за один місяць у 2014 році у розмірі 690,00 грн.
       Вирішуючи спір по суті, суд не врахував, що оскаржуваний правочин було укладено після ухвалення рішення Личаківського районного суду м.Львова від 21 травня 2018 року, яким визнано наявність боргу ОСОБА_3 перед позивачем, а отже не враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, згідно яких боржник, який вчиняє дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
       Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким пзов задовольнити.
       У судове засідання особи, які беруть участь у справі, не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Відтак, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи по наявних матеріалах справи, зважаючи на тривалість розгляду справи судом апеляційної інстанції.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів. 
       Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
       Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
       Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
       Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей. 
       Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

       Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.
       Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
       При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).
       У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
       Судом встановлено, що 01.05.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою, відповідно до якої ОСОБА_3 отримав в борг від позивача грошові кошти в сумі 14 500,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 27 червня 2014 року. 
       В якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 01.05.2014 року, відповідач передав йому автомобіль марки "Toyota Avensis", 2007 року випуску. 
       27 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено другий договір позики на суму 34 500,00 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 01 вересня 2015 року. 
       Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, своєчасно суму позики не повернув.
       Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2018 року у справі № 463/3330/16-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року та постановою Верховного Суду від 02.06.2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договорами позики від 01.05.2014 року та від 27.07.2015 року в загальному розмірі 49 000 доларів США, що станом на дату ухвалення рішення згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 1 281 250,19 грн.
       03.11.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою, згідно якої він отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в якості позики у розмірі 65000,0 доларів США та зобов`язувався повернути борг в строк до 01.11.2020 року. 
       Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.06.2021 року у справі № 463/3985/21 позов ОСОБА_4  задоволено, стягнуто з  ОСОБА_3  в користь  ОСОБА_4  заборгованість за договором позики у розмірі 65000 доларів США та 6129,0 гривень судового збору.
       Зазначене рішення набрало законної сили.
       Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б у своїй сукупності свідчили про недійсність (фіктивність) правочину, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки для визнання правочину недійсним (фіктивним) необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. При цьому, не можуть свідчити про недобросовісність дій відповідача численні судові справи, про які зазначено позивачем на обґрунтування позовних вимог, оскільки такі виникли з різних правовідносин. Також судом не встановлено підстав вважати, що відповідач уникає виконання рішення суду у справі №643/3330/16-ц про стягнення з нього боргу в користь ОСОБА_7 , оскільки є працездатною особою, яка займається адвокатською діяльністю. Крім того, суд вважав неналежним доказом на підтвердження умислу сторін щодо укладення фіктивного договору позики інформацію, надану ГУ ДПС у Львівській області щодо доходів ОСОБА_4 , які складаються лише з заробітної плати останнього. При цьому, суд враховував, що відкриті виконавчі провадження НОМЕР_4 та НОМЕР_3 не можуть перешкоджати вчиненню виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_5 від 12.08.2021 року, оскільки боржником у зазначеному виконавчому провадженні є інша особа, а саме ОСОБА_5 .
       Однак, з таким висновком районного суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.        
       Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
       Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
       Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
       Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
       Тлумачення зазначених норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором, чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача, чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
       Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
       При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).
       Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
       Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи відповідність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
       Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
       Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15 (провадження № 61-31599св18) дійшов правового висновку про те, що згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
       У постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі №922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».
       Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
       Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 зазначив, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.
       Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, ОСОБА_1 посилався на штучне створення ОСОБА_3 спору з ОСОБА_4 з метою уникнення ОСОБА_3 від виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2018 року у справі №463/3330/16-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року та постановою Верховного Суду від 02 червня 2021 року,яким в його користь стягнуто борг за укладеними між ним та ОСОБА_3 договором позики.
       В подальшому Личаківським районного суду м. Львова видано виконавчий лист на виконання зазначеного рішення суду від 21.05.2018 року, який пред`явлено ОСОБА_1 до виконання, та приватним виконавцем Білецьким І.М. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5.
       При цьому, 03.11.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в якості позики у розмірі 65000,0 доларів США та зобов`язувався повернути борг в строк до 01.11.2020 року 
       Рішенням Личаківського районного суду м. Львова 30 червня 2021 року у справі №463/3985/21 стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 03.11.2019 року у розмірі 65000,00 доларів США та 6129,0 гривень судового збору.
       Встановлено, що Личаківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист на виконання зазначеного рішення суду від 30.06.2021 року, який пред`явлено ОСОБА_4 до виконання та відкрито приватним виконавцем Баіровою Н.М. виконавчі провадження НОМЕР_4 та НОМЕР_3.
       Враховуючи наведені обставини, можна прийти до очевидного висновку, що учасники цивільних відносин (сторони договору позики від 03.11.2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір позики) використовувався учасниками для ухилення від повернення боргу ОСОБА_1 за рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2018 року у справі №463/3330/16-ц. 
       Колегія суддів дійшла до такого висновку, також враховуючи і те, що договір позики було укладено після ухвалення рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2018 року у справі №463/3330/16-ц, а кошти, отримані ОСОБА_3 за договором позики в сумі 65000 доларів США, такий не спрямував, хоча б частково, на виконання зазначеного рішення суду та погашення заборгованості перед ОСОБА_1 , яка є меншою, ніж отримана за договором позики сума.
       За таких обставин, оцінивши дії відповідачів, спрямовані на невиконання рішення суду про повернення боргу ОСОБА_1 , як недобросовісні, колегія суддів дійшла висновку, що такі дії спрямовані на порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 та ухилення ОСОБА_3 від повернення боргу за рішенням суду, що набрало законної сили.
Наведене свідчить про наявність обставин, визначених ч. 2 ст. 13 ЦК України, а саме наявність неправомірної мети та недобросовісної поведінки, що позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання їм захисту судом.
       З наведених мотивів, рішення суду слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволити, визнати недійсним договір позики, який оформлено розпискою від 03.11.2019 року, виданою ОСОБА_3 .

       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
  п о с т а н о в и в:   
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволити.
       Рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 червня 2023 року скасувати.
       Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним задоволити.
       Визнати недійсним договір позики, який оформлено розпискою від 03.11.2019 року, виданою ОСОБА_3 .
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 17 грудня 2024 року.

Головуючий:                 Н.П. Крайник 

Судді:                                Я.А. Левик

                                                                               М.М. Шандра