КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/12003/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                              Справа № 756/4221/23
 
21 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                       - Борисової О.В.    
                                  - Левенця Б.Б.
 при секретарі         - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача  ОСОБА_1 адвоката Гайдая  Олександра Дмитровича на  рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Диби О.В., у цивільній справі за позовом Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грицаєнко Василь Васильович, ОСОБА_3 , за участю Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення державного майна,-
 
в с т а н о в и в:
 
У квітні 2023 року Концерн «Військторгсервіс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грицаєнко Василь Васильович, за участю Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення державного майна.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що відповідно до акту приймання-передачі основних фондів від 28.09.2006рокувід ДП МОУ «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» на баланс Концерну «Військторгсервіс» передано майно - нежиле приміщення площею 176,7 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , вартість якого становить: балансова - 947359 грн., знос - 11748 грн., залишкова - 935611 грн.
Вказане нежиле приміщенняє державною власністю, що підтверджується технічним паспортом та витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності від 11 грудня 2018 року № 10-15-26292, і закріплено за Концерном на праві господарського відання й перебуває на балансі останнього.
Дане майно використовувалось Концерном у господарській діяльності (філія «Північна» - попередня назва дирекція «Дім побуту та торгівлі») та жодних дій по відчуженню даного об`єкту не проводилось.
  Разом з тим, під час приймання-передачі справ, майна та посади начальника філії «Північна» Концерну та проведення інвентаризації нерухомого майна, що закріплено за філією, було встановлено факт відчуження (заволодіння) сторонніми особами майна філія «Північна» Концерну, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
На виконання наказу генерального директора Концерну від 22 грудня 2021 року    № 54-АГ «Про передачу майна від філії «Північна» Концерну «Військторгсервіс» до апарату Концерну «Військторгсервіс» комісія, яка була визначена у наказі, 28 грудня здійснила виїзд до вказаного майна з метою його огляду, однак комісію до приміщення не впустили, посилаючись на те, що вказане майно є приватною власністю.
Як з`ясовано позивачем, 05.08.2021 року між громадянкою ОСОБА_2 та громадянином ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 05.08.2021 року , зареєстрований за № 506, відповідно до якого було встановлено, що громадянка ОСОБА_2 (первісний набувач) є власником вказаного спірного майна на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В.В. від 19.02.2010 року за реєстровим № 236, однак, невідомо ким вказане приміщення було продано та на підставі яких саме документів.
Право власності на нежиле приміщення зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабісовою Ю.Т. за ОСОБА_4   - 17.06.2021 року, тобто, майже через 11 роківз дня укладення правочину, та 05.10.2021 року- за ОСОБА_1 (останнім набувачем майна).
Надалі, ОСОБА_1 було замовлено та отримано технічний паспорт на групу нежитлових приміщень № НОМЕР_5, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності на окремі нові нежитлові приміщення з присвоєнням нової поштової адреси: АДРЕСА_1 , площами 68,2 м2 (приміщення НОМЕР_6) та 108,5 м2 (приміщення НОМЕР_5).
Вказувало, що з відомої Концерну інформації, громадянці ОСОБА_2 у 2010 році було продане вищевказане майно по договору купівлі-продажу від ДП МОУ "Київській госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат", хоча вказане державне підприємство у 2006 році ліквідувалось та передало спірне майно на баланс Концерну "Військторгсервіс".
У зв`язку із незаконним заволодінням державним майном Концерном "Військторгсервіс" було подано заяву до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, котрою 21.01.2022 року, в порядку ч. 1 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42022110330000002 за фактом неналежного виконання службових обов`язків посадовими особами Концерну, що призвело до відчуження майна за адресою: АДРЕСА_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 КК України.
Концерном "Військторгсервіс" 31.01.2022 року подано заяву про залучення його, як потерпілого, до кримінального провадження № 42022110330000002.
Станом на сьогоднішній день Концерн "Військторгсервіс" позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном та тим самим виконувати свої статутні зобов`язання, покладені на нього Міністерством оборони України.
Посилаючись на те, що спірне нежитлове приміщення вибуло з власності поза волею власника, незаконним шляхом, позивач Концерн «Військторгсервіс»просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 05.08.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_1 , зареєстрований за номером 506; витребувати у  ОСОБА_1  та повернути у власність держави в особі Міністерства оборони України та в господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійніх вимог щодо предмета спору,  ОСОБА_3 (а.с. 114-115 том 2).
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року позов Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грицаєнко Василь Васильович, ОСОБА_3 , за участю Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення державного майна задоволено частково.
Витребувано від ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України та в господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нежитлове приміщення НОМЕР_2, загальною площею 176, 7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Військторгсервіс» судовий збір у розмірі 14 034,16 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача  ОСОБА_1 - адвокат Гайдай  Олександр Дмитрович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 рокута ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову Концерну «Військторгсервіс» у повному обсязі.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального права та без дотримання норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень.
Сторона відповідача вважає, що позивачем не надано достатніх та належних доказів, а судом зроблено передчасний та помилковий висновок про законність володіння Концерном «Військторгсервіс» або його підрозділами нежилим приміщенням № НОМЕР_1, загальною площею 176,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та, відповідно, про вибуття з власності цього об`єкту поза його волею.
Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що згідно даних КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» нежиле приміщення № НОМЕР_1, загальною площею 176,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ніколи не перебувало на балансі Концерну «Військторгсервіс».
З метою з`ясування дійсної належності оспорюваного об`єкту нерухомості саме Концерну «Військторгсервіс», з витребуванням і дослідження правовстановлюючих документів, стороною відповідача було заявлено клопотання, однак судом без приведення жодних підстав було відмолено в його задоволенні.
При ухваленні оскаржуваного рішення судом прийнято до уваги заяву третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3 (а.с. 131, т.2), який в судові засідання не з`являвся, але направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, також зазначив, що відповідно до наказу Міністерства оборони України від 12.09.2005 року його було звільнено з займаної посади начальника Центрального експериментального виробничого комбінату МО України на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, тому із зазначеної дати він жодного відношення до підприємства не мав, будь-які договори чи документи не підписував, про існування будь-яких угод між підприємством та фізичними чи юридичними особами, а також про діяльність підприємства йому нічого невідомо.
Однак, з тексту заяви неможливо ідентифікувати особу підписанта, його копію паспорта та наказу про його звільнення, як директора ДП МОУ «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат», не долучено, відношення третьої особи до самого позову та можливого судового рішення, за результатами розгляду спору, не висловлено. Враховуючи те, що Київською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 42022110330000002 від 21.01.2022 року, яке розслідуються СУ ГУ НП у м. Києві за фактом неналежного виконання своїх службових обов`язків службовими особами Концерну «Військторгсервіс», які допустили незаконне відчуження нежилого приміщення № НОМЕР_1, загальною площею 176,7 кв.м., щознаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 367 та ч.З ст. 191 КК України, ОСОБА_3 як директор ДП МОУ «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» є ймовірним фігурантом цього провадження, а тому зацікавлений в уникненні від кримінальної відповідальності.
Крім того суд, оцінюючи правомірність укладення договору купівлі - продажу спірного нежилого приміщення від 19.02.2010року між ДП Міністерства оборони України «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , взяв за основу інформацію з ЄДРПОУта зробив висновок про те, що ДП Міністерства оборони України «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» припинено з 04.02.2010року. Однак, будь-яких офіційних документів з відповідних державних органів про дату, рік, причини (реорганізація, ліквідація та інше) припинення діяльності цього державного підприємства, перебування та звільнення ОСОБА_3 на посаді директора, позивачем не надано, відповідно судом не досліджено. Навпаки, відповідно до відомостей загальнодоступного сервісу                        «YOU-CONTROL», отриманих представником відповідача станом на 08.02.2024 року, ОСОБА_3 станом на 27.05.2016 залишається керівником (підписантом)                          ДП Міністерства оборони України «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат».
Оцінюючи показання, надані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В.В., сторона відповідача вважає, що конкретних даних щодо обставин укладення/не укладення та посвідчення/не посвідчення договору купівлі - продажу спірного нежилого приміщення від 19.02.2010року, укладеного між ДП Міністерства оборони України «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , останній суду не надав, вдався до припущень. Технічний запис судового засідання, яке відбулося 16 листопада 2023 року без участі представника відповідача, де з вступним словом виступали сторони, в тому числі і ОСОБА_7 , в матеріалах справи відсутній.
Судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, які згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Так, у судовому засіданні, яке відбулося 22.09.2023 року, представником відповідача було заявлено клопотання про залучення третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горохової Н.В., яка посвідчила та зареєструвала за № 506 договір купівлі-продажу нежилого приміщення № НОМЕР_1, загальною площею 176,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 05.08.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що діяв від імені ОСОБА_1 , яке залишилося не розглянутим.
Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабісова Ю.Т., яка проводила 17.06.2021 року державну реєстрацію  права власності  на нежил приміщенняза  ОСОБА_4 також, в силу приписів ст. 53 ЦПК України, повинна була бути залучена позивачем до участі в справі, оскільки ухвалене рішення в цій справі може вплинути на її права або обов`язки.
Вказує, що відповідач  ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, який оплатно придбав майно на підставі передбаченої діючим законодавством України довіреності та не може нести відповідальність через порушення третіх осіб, які були вчинені в межах процедур, призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.
У даній справі не встановлено обгрунтованих обставин, які могли би свідчити про порушення прав та законних інтересів Концерну «Військторгсервіс», про недобросовісність відповідача при укладенні оспорюваного правочину. Задовольняючи позов про витребування спірного нерухомого майна з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, суд першої інстанції не врахував вказаних обставин, фактично поклавши на відповідача додатковий обов`язок, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини вибуття майна з володіння позивача, якщо таке мало місце.
У долученому до апеляційної скарги клопотанні представник відповідача  ОСОБА_1 - адвокат Гайдай  Олександр Дмитровичпросив витребувати у позивача оригінали додатків, долучених до позовної заяви, а також правовстановлюючих документів, які б підтвердили право власності (право господарського відання) на нежитлове приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею                      176,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , Концерном «Військторгсервіс» та дослідити їх.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Концерну «Військторгсервіс» - Олійник Володимир Ігорович просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанціх - без змін.
Зазначає, що усе майно, що перебуває на балансі Концерну, є власністю Міністерства оборони України та закріплено за Концерном на праві господарського відання, котре передбачає право володіти, користуватись і розпоряджатися майном, закріпленим за ним власником (МОУ), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника.
Сукупність встановлених судом першої інстанції обставин свідчить про те, що договір купівлі продажу від 19.02.2010 року між директором ДП МОУ «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В.В.  не підписувався, власник вказаного нерухомого майна не здійснив свого волевиявлення на такі дії, що у свою чергу. свідчить про неукладеність такого договору та вибуття з права власності спірного об`єкту від законного власника поза його волею. Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.
Звертає увагу суду на те, що вказана справа розглядалась доволі довгий час,  відбулось безліч судових засідань на яких досліджувався кожен документ та по кожному документу надавались пояснення. Представники відповідача в судові засідання не з`являлись, відправляли постійно клопотання про відкладення розгляду справи, а в ті судові засідання, в які приходили, то зазвичай був новий адвокат який відкладав справу. Вже на етапі дослідження доказів у справі представник відповідача вирішив прийняти участь у справі та заявити клопотання про витребування доказів.
Також, в судовому засіданні, коли повинні бути вже судові дебати, представником відповідача було подано клопотання проповернення на стадію з`ясування обставин справи та перевірки їх доказів, однак, в задоволенні такого клопотання судом було відмолено. Сторона позивача вважає, що суд правомірно відмовив представнику відповідача. На думку сторони позивача, відповідач та його представники зловживали процесуальними правами. Адже, усі сторони рівні перед судом та мають рівні права. Представник відповідача та сам відповідач мали право приймати участь у справі, заявляти на відповідних стадіях процесу свої клопотання, заяви, заперечення тощо.
У письмових поясненнях Київська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону вважає, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованими, прийняте з дотриманням вимог чинного законодавства та усталеної судової практики, а тому проситьапеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Гайдая Олександра Дмитровича залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14.03.2024 у справі                                       № 756/4221/23- залишити без змін.
Зазначає, що нерухоме майно, за адресою: АДРЕСА_1 вибуло поза волею власника незаконним шляхом.За сукупністю усіх доказів у справі суд першої інстанції  ухвалив  законне та об`єктивне рішення.
 В судовому засіданні апеляційного суду представник  відповідача  ОСОБА_1 адвокат Гайдай  Олександр Дмитрович  повністю підтримав доводи апеляційної скарги  та просив її задовольнити.
 Представники  позивача  Концерну « Військторгсервіс» Королевич   Руслана Олександрівна та ОСОБА_8 в судовому засіданні проти доаводів апеляційної скарги заперечували, просили скаргу залишити без задволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Прокурор Київської спеціалізованої прокуратури  у сфері  оборони  Центрального  регіону  Маліцька Юлія Сергіївна  в судовому засіданні також просила апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  суду - без змін. 
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення  учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву  на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гайдая  Олександра Дмитровича підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що наказом начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України №20 від 28.08.2006 року створено комісію по передачі з обліку (балансу) Державного підприємства Міністерства оборони України «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» на баланс (до статутного фонду) Концерну «Військторгсервіс» основних фондів (активів) - нежилого приміщення № НОМЕР_1, загальною площею 176, 7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вартість якого становить: балансова -                           947 359 грн, знос - 11 748 грн, залишкова - 935 611 грн (а.с.11, т. І), яке було передано позивачу на підставі акту приймання-передачі від 28.09.2006 року (а.с.14, т. І), а в подальшому передано на баланс дирекції «Дім побуту та торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 07.09.2018 року (а.с.23, т.І) та з балансу дирекції «Дім побуту та торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» на баланс апарату Концерну «Військторгсервіс» на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 14.09.2018 року (а.с.24, т.І) та, відповідно, видано технічний паспорт на нежитлове приміщення на ім`я Концерну «Військторгсервіс» (а.с.15-21, т. І).
Згідно листа Фонду державного майна України № 10-15-26292 від 22.12.2018  року (а.с.30-31, т.І), на балансі Концерну «Військторгсервіс» перебуває нежиле приміщення в літ.А площею 176,7 кв.м., за адресою  АДРЕСА_1 , суб`єкт управління - Міністерство оборони України.
Наказом Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» №1 від 03.01.2020 року (а.с.38-39, т. І) назву дирекції «Дім побуту та торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» змінено з 08.01.2020року  на назву філія «Північна» Концерну «Військторгсервіс».
Згідно наказу Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» № 84-АГ від 22.12.2021 року (а.с.40-43, т. І) затверджено перелік майна, що підлягає передачі від філії «Північна» Концерну «Військторгсервіс» до апарату Концерну «Військторгсервіс», зокрема, нежитлове приміщення в літ.А площею 176,7 кв.м., за адресою  АДРЕСА_1 . 
Зі службової записки (а.с.44, т.І), складеної 28.12.2021 року начальником відділу майна Концерну «Військторгсервіс» вбачається, що для приймання визначеного нерухомого державного майна складом комісії здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 та виявлено, що вказане майно перебуває у власності та використовується іншими невстановленими особами. 
На підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення, укладеного 19.02.2010 року між ДП Міністерства оборони України «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» та   ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В.В., було відчужено нежиле приміщення НОМЕР_2, площею 176,7 кв.м., за адресою  АДРЕСА_1 (а.с.86-87, т.ІІ), право приватної власності на яке зареєстровано за  ОСОБА_2 .
Згідно акту прийому-передачі нежилого приміщення за адресою:  АДРЕСА_1 від 01.03.2010 року (а.с.88, т.ІІ), вказане нерухоме майно було передано   ОСОБА_2 та прийнято нею разом з технічним паспортом БТІ та ключами від приміщення.
В подальшому ОСОБА_2 зверталася до КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» з приводу складання технічного паспорту, який було складено 17.12.2018  року(а.с.100-103, т. ІІ).
Згідно інформаційної довідки КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» НП-2021 № 6539 від 14.05.2021 року (а.с.90, т.ІІ), нежиле приміщення   АДРЕСА_2  на праві власності зареєстровано за  ОСОБА_2 на підставфі  договору купівлі-продажу, прсвідченого Грицаєнко  В.В. приватним  нотаріусом Київського  міського нотаріального округу 19.02.2010 року,  № 236. Дата проведенння  реєстрації в Бюро- 04.03.2010 року за реєстровим номером  5282-П.
 Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №269294648 від 05.08.2021року в Державному реєстрі право власності  на вказане  нежитлове приміщення за  ОСОБА_2 зареєстровано  17.06.2021 року.  (а.с.92, т. ІІ).
05.08.2021 року між ОСОБА_2 та   ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_5 , укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Н.В., на підставі якого ОСОБА_1 став власником нежилого приміщення     АДРЕСА_2  (а.с.45-48, т.І), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №278253465 від 05.10.2021 (а.с.93, т. ІІ). 
В подальшому, 06.09.2021 року   ОСОБА_1 заявлено про поділ спірного нежилого приміщення та, відповідно, замовлено технічні паспорти на групу нежитлових приміщень НОМЕР_3 та групу нежитлових приміщень НОМЕР_4 (а.с.25-28, т. І), які виготовлено 21.09.2021 року, на підставі яких, з урахуванням висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна №210921-1 від 21.09.2021 року,  виданого ТОВ «Інжбуд-Консалтинг», 01.10.2021 року здійснено реєстрацію права власності за відповідачем на нежиле приміщення НОМЕР_3 та нежиле приміщення НОМЕР_4, що підтверджується відповідними Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №347568220 від 22.09.2023року  та №347568215 від 22.09.2023  року (а.с.96-99,              т. ІІ).
Судом також встановлено, що у зв`язку з вибуттям з власності вказаного нерухомого майна позивач звертався до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону щодо незаконного заволодіння державним майном, на підставі чого за фактом неналежного виконання службових обов`язків посадовими особами Концерну «Військторгсервіс», що призвело до відчуження вказаного майна, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 КК України, 21.01.2022 року внесено відомості до реєстру щодо кримінального провадження №42022110330000002 та розпочато досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні (а.с.49, т. І).
Відповідно до заяви позивача від 31.01.2022 року (а.с.50, т.І), адресованої Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, позивач просив в рамках згаданого кримінального провадження залучити його в якості потерпілого.
Досудове розслідування здійснюється Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань у кримінальному провадженні №62022000000000124 відкритому 21.02.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, вчиненого щодо спірного нежитлового приміщення (а.с.51-52, т.І).
З матеріалів справи убачається, що ухвалою Оболонського районного суду                       м. Києва від 17.02.2022 року, на підставі заяви Концерну «Військторгсервіс» про забезпечення позову до подання позовної заяви, накладено арешт на нежитлові приміщення № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6, належні на праві власності   ОСОБА_1, який в ході розгляду справи після звернення позивача до суду з відповідним позовом було скасовано у зв`язку з недотриманням норм чинного законодавства при подачі позову після звернення до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.
Також, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 28.06.2023 року у кримінальному провадженні №42022110330000002 накладено арешт на нежитлові приміщення № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6, належні на праві власності   ОСОБА_1.
Також, згідно інформації з ЄДРПОУ, яка є в загальному доступі, ДП Міністерства оборони України «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» припинено з 04.02.2010 року, в той же час, перший договір купівлі - продажу спірного майна датований 19.02.2010 року, тобто, після припинення особи, яка зазначена продавцем спірного майна.
Додатково суд звертає увагу на те, що договір від 19.02.2010 року,  укладений між ДП Міністерства оборони України «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» та ОСОБА_2 , та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В.В. на бланку ВММ№516698.
На підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.07.2023 (ун. № 752/12645/23) було надано тимчасовий доступ до речей і документів, які перебувають у володінні Київського державного нотаріального архіву, з можливістю їх вилучення, а саме: документу, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Грицаєнко В.В. з реєстровим номером 236 від 19.02.2010 року, та всіх документів, які стали підставою для вчинення вказаної нотаріальної та реєстраційної дій, а також завірених належним чином копій сторінок справи «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» приватного нотаріуса КМНО Грицаєнко В.В., в яких міститься запис про посвідчення договору купівлі - продажу чи іншого правочину за реєстровим №236, а також документів за фактом здачі (втрати, пошкодження, тощо) печатки приватного нотаріуса КМНО Грицаєнко В.В. (а.с. 26, т. ІІ).
Зі справи 02-33 том 1 (а.с. 40 - 42, т. ІІ) убачається, що на бланку ВММ№516698 посвідчений інший правочин.
З відповіді КП КМР «КМ БТІ» на запит СУ ГУ НП в м. Києві від 01.08.2023 року вбачається, що договір від 19.02.2010 року  не зареєстровано, реєстраційний запис за реєстровим №5282-П 04.03.2010 року в реєстровій книзі відсутній. Окрім того зазначено, що спірне майно зареєстровано за ДП МОУ «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 05.05.2005 року. Додатково зазначено, що інформаційна довідка №НП-2021 №6539 від 14.05.2021 року не замовлялося, не виготовлялася та не видавалася (а.с. 45-46, т. ІІ).
Задовольняючи частково позовні вимоги та витребовуючи від ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерствва оборони України та в господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нежитлове приміщення НОМЕР_2, загальною площею 176, 7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції вказав на те, що сукупність встановлених судом обставин свідчить про те, що договір купівлі - продажу від 19.02.2010 року  між ДП Міністерства оборони України «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» та  ОСОБА_2  щодо спірного нежилого приміщення не підписувався, власник вказаного нерухомого майна не здійснив свого волевиявлення на такі дії, що у свою чергу свідчить про неукладеність такого договору та вибуття  вказаного нежитловго  приміщення з власності законного власника поза його волею.
Отже, оскільки договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення є неукладеним, не породжує юридичних наслідків, то у  ОСОБА_2  не виникло прав та обов`язків щодо спірного нерухомого майна, вона не набула права власності на нього, а тому не мала права його відчужувати відповідачу.
Відтак, суд першої інстанції прийшов до висновків про те, що оскільки волевиявлення законного власника на відчуження спірного майна не було, спірне нежиле приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею 176, 7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 незаконно вибуло з його володіння, а тому підлягає витребуванню від відповідача ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року в частині задоволених позовних вимог відповідає.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.
Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).
Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).
Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження                     № 61-10361св22)).
Разом з тим, стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, що переглядається Концерну «Військторгсервіс» просив витребувати нерухоме майно НОМЕР_2, загальною площею 176, 7 кв.м., яке знаходиться за адресою:                  АДРЕСА_1 , оскільки спірне майно, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, вибуло з володіння власника поза його волею, і що останнє як власник спірного майна має право витребувати його від  ОСОБА_1 , який володіє цим майном.
На підтвердження своїх доводів щодо вибуття майна з володіння власника держави поза його волею, позивачем надано належні та допустимі докази, на підставі яких суд першої інстанції прийшов до обгрунтованих висновків про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна НОМЕР_2, загальною площею 176, 7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 19.02.2010  року між ДП Міністерства оборони України «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» та ОСОБА_2, не укладався.
Так, на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.07.2023 (ун. № 752/12645/23) було надано тимчасовий доступ до речей і документів, які перебувають у володінні Київського державного нотаріального архіву, з можливістю їх вилучення, а саме документу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. з реєстровим номером 236 від 19.02.2010, та всіх документів, які стали підставою для вчинення вказаної нотаріальної та реєстраційної дій, а також завірених належним чином копії сторінок справи «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В., в яких міститься запис про посвідчення договору купівлі - продажу чи іншого правочину за реєстровим №236, а також документів за фактом здачі (втрати, пошкодження тощо) печатки приватного нотаріуса КМНО Грицаєнко В.В.  
Зі справи 02-33 том 1 (а.с. 40 - 42, т. ІІ) убачається, що на бланку ВММ№516698 посвідчений інший правочин.
З відповіді КП КМР «КМ БТІ» на запит СУ ГУ НП в м. Києві від 01.08.2023 року  вбачається, що договір від 19.02.2010 року не зареєстровано, реєстраційний запис за реєстровим №5282-П 04.03.2010 року в реєстровій книзі відсутній. Окрім того зазначено, що спірне майно зареєстровано за ДП МОУ «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 05.05.2005 рокц. Додатково зазначено, що інформаційна довідка №НП-2021 №6539 від 14.05.2021 року не замовлялася, не виготовлялася та не видавалася (а.с. 45-46, т. ІІ).
Також, згідно інформації з ЄДРПОУ, яка є в загальному доступі, ДП Міністерства оборони України «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат», яке  зазначено  у вказаному договорі від 19.02.200 року продавцем,  припинено з 04.02.2010 року.
Оскільки стаття 388 ЦК України містить приписи про те, що власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, то суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність волевиявлення законного власника - держави на відчуження спірного майна, а саме: нежилого приміщення НОМЕР_2, загальною площею 176,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відтак, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що вказане нерухоме майно незаконно вибуло з володіння власника, а тому підлягає витребуванню від відповідача.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано достатніх та належних доказів, а судом зроблено передчасний та помилковий висновок про законність володіння Концерном «Військторгсервіс» або його підрозділами нежилим приміщенням № НОМЕР_1, загальною площею 176,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та, відповідно, про вибуття з права власності цього об`єкту поза волеювласника, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 28.08.2006 року Головним управлінням торгівлі  тилу Міністерством оборони України видано наказ № 20 зі змісту якого вбачається, що на підставі повноважень, наданих Декретом Кабінсту Міністрів України від                    15 грудня 1992  року № 8-92 «Про управлінняя майном, що є у загальнодержавній власності» згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 21вересня 1998 року №1482 «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», наказів Міністра оборони України від 24 лютого 1994 року № 44 «Про організацію військової торгівлі Збройних Сил Украіни», від 14 вересня 1999 року № 281 «Про вдосконалення управління підприємствами військової торгівлі Міністерства оборони України», з метою забезпечення ефективності використання майна підприємств (установ) військової торгівлі наказано: 1. на виконання вимог наказу начальника ГУТТ МО України від                   6 лютого 2006 року № 6 ТВО начальника державного підприємства Міністерства оборони України «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» створити комісію по передачі з обліку (балансу) підприємства на баланс (до статутного фонду) Концерном «Військторгсервіс» оснодні фонди (активи) - нежиле приміщення площею 176,7 кв.м., яке знаходитъся за адресою: АДРЕСА_3 і вартість якого становить: балансова -                         947 359,0 грн, знос- 117 48,0 гpн, залишкова - 935 611,0 грн. 2. Організувати проведення інвентаризації примішення із складанням інвентаризаційного акту та акту технічного стану приміщення. 3. Передачу здійснити за актом приймання-передачі відповідно до чинного законодавства. 
28.09.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Київський госпрозрахунковий центральний експериментальний виробничий комбінат» та Концерном «Військторгсервіс»підписано акт приймання-передачі основних фондів, а саме: нежилого приміщення площею 176,7 кв.м., яке знаходитъся за адресою: АДРЕСА_3 і вартість якого становить: балансова - 947 359,0 грн, знос- 117 48,0 гpн, залишкова - 935 611,0 грн.
В подальшому нежиле приміщеиня площею 176,7 кв.м., яке знаходитъся за адресою: АДРЕСА_3 і вартість якого становить: балансова - 947 359,0 грн, знос- 117 48,0 гpн, залишкова - 935 611,0 грн передано на баланс дирекції «Дім побуту та торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 07.09.2018 року, та з балансу дирекції «Дім побуту та торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» на баланс апарату Концерну «Військторгсервіс» на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 14.09.2018 року та, відповідно,  видано технічний паспорт на нежитлове приміщення на ім`я Концерну «Військторгсервіс».
Згідно листа Фонду державного майна України № 10-15-26292 від 22.12.2018 року, на балансі Концерну «Військторгсервіс» перебуває нежиле приміщення в літ.А площею 176,7 кв.м., за адресою  АДРЕСА_1 , суб`єкт управління - Міністерство оборони України.
Згідно з частиною першою статті 32, частиною першою статті 34 Закону України «Про власність», який був чинним на час видачі Головним управлінням торгівлі  тилу Міністерством оборони України наказу від 28.08.2006  року № 20 та підписання акту приймання передачі від 28.09.2006 року, суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради України. Загальнодержавну (республіканську) власність складають: земля, майно, що забезпечує діяльність Верховної Ради України та утворюваних нею  державних органів; майно Збройних Сил, органів державної безпеки, прикордонних і внутрішніх військ; оборонні об`єкти; єдина енергетична система; системи транспорту загального користування, зв`язку та інформації, що мають загальнодержавне (республіканське) значення; кошти республіканського  бюджету; республіканський національний банк, інші державні республіканські банки та їх установи і створювані ними кредитні ресурси; республіканські  резервні, страхові  та інші фонди; майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об`єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток.
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» визначено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України, здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі, закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування (частина друга статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»).
Згідно з частиною другою статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів      з питань оподаткування.
Отже, держава є власником спірного військового майна, а Міністерство оборони України здійснює управління цим майном.
Враховуючи зазначене, правильним є висновок суду першої інстанції про задоволення позову та витребування  від ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України та в господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нежитлового приміщення НОМЕР_2, загальною площею 176, 7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивачем доведено, що відповідач чинить державі перешкоди у користуванні вказаним нежитловим приміщенням і це майно, відповідно до Закону України «Про Збройні Сили України», підлягає поверненню належному користувачу - Концерну «Військторгсервіс».
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач  ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, який оплатно придбав майно на  передбаченій законом підставі та не може нести відповідальність через порушення третіх осіб, які були вчинені в межах процедур, призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, колегія суддів  відхиляє, з огляду на наступне.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Також, відповідно до статті 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті.
Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.
Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Методика оцінки вартості військового майна, а також порядок його реалізації розробляються Міністерством оборони України, узгоджуються із заінтересованими міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади і затверджуються Кабінетом Міністрів України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України.
Кошти, одержані від реалізації військового майна, зараховуються до Державного бюджету України.
Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що  власником спірного майна - державою Україна в особі Міністерства оборони України в порядку визначеному чинним законодавством України виражено свою волю на реалізацію нежитлового приміщення НОМЕР_2, загальною площею 176,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, але не виключно, прийняття Кабінетом Міністрів України за поданням Міністерства оборони України рішення про реалізацію спірного майна; проведення реалізації спірного майна у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України; проведення оцінки спірного майна за Методикою оцінки вартості військового майна, затвердженого Кабінетом Міністрів України; зарахування коштів від реалізації спірного майна до Державного бюджету України, тощо.
Відтак, позивачем доведено відсутність волевиявлення власника спірного майна - держави Україна в особі Міністерства оборони України на вибуття нежитлового приміщення НОМЕР_2, загальною площею 176,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з його власності.
За таких обставин, приписи статті 388 ЦК України дозволяють власнику майна витребувати це майно від добросовісного набувача.
Доводи апеляційної скарги про те, що 22.09.2023 року представником відповідача було заявлено клопотання про залучення до участі у справі в якоситі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горохової Н.В., яка посвідчила та зареєструвала за № 506 договір купівлі-продажу нежилого приміщення № НОМЕР_1, яке залишилося не розглянутим, колегія суддів   також відхиляє, з огляду на наступне.
Статтею 53 ЦПК України встановлено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
З матеріалів справи вбачається, що 20.04.2023 року судом першої інстанції постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
24.05.2023 року судом першої інстанції постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, яка занесена до протоколу судового засідання.
Поряд з цим, клопотання про залучення третьої особи відповідачем заявлено 22.09.2023 року , тобто, під час перебування справи на стадії розгляду по суті, чим недотримано імперативні приписи ст.53 ЦПК України.
Статтею 126 ЦПК україни встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від                     9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені представником відповідача  ОСОБА_1 адвоката Гайдаєм Олександром Дмитровичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення в частині задоволених позовних вимог не впливають.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грицаєнко Василь Васильович, ОСОБА_3 , за участю Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції виходив з підстав неналежного складу відповідачів, оскільки позивачем у якості відповідача у справі залучено лише   ОСОБА_1 і не залучено іншу сторону оспорюваного правочину.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 рокув частині підстав відмови в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійснимне відповідає.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
У справі, що переглядається, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання договору купівлі продажу недійсним чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про визнання договору купівлі продажу недійсним не є необхідним для ефективного відновлення його права.
Суд першої інстанції не врахував, що позовна вимога про визнання договору купівлі продажу недійсним є неефективним способом захисту і зробив помилковий висновок про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав неналежного складу відповідачів.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі                          № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).
Отже, вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову Концерну «Військторгсервіс» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, проте помилився щодо підстав такої відмови.
Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу  представника  відповідача ОСОБА_1 адвоката Гайдая  Олександра Дмитровича задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині обгрунтування мотивів вирішення позовних вимог Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грицаєнко Василь Васильович, ОСОБА_3 , за участю Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення дежавного майна, виклавши мотивувальну частину  оскаржуваного судового рішення в редакції даної постанови.
Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат
Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття оскаржуваного рішення, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача  ОСОБА_1 адвоката Гайдая  Олександра Дмитровича задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

 
Головуючий :                                      Судді: