УХВАЛА

12 грудня 2024 року  
м. Київ
справа №560/3517/24
адміністративне провадження №К/990/44990/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Кашпур О.В.,
суддів - Соколова В.М., Уханенка С.А., 
перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі №560/3517/24 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника,
У С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі починаючи з 23 грудня 2021 року по 23 березня 2023 року в сумі 490434,55 грн.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року, позов задоволено.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення у справі №560/215/20 про поновлення на посаді за період з 10 грудня 2021 року по 23 березня 2023 року в сумі 493398 (чотириста дев`яносто три тисячі триста дев`яносто вісім) грн 65 коп. з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 32932 (тридцять дві тисячі дев`ятсот тридцять дві) грн 20 коп.
22 листопада 2024 року відповідач через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі №560/3517/24. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підстави звернення до Суду, посилається на пункти 1, 2 частини четвертої статті 328 КАС України.
Зокрема, скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження та вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій, всупереч позиції Верховного Суду, висловленої у постановах від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, від 18 лютого 2021 року у справі №640/25034/19, від 06 квітня 2021 року у справі №823/2363/18, від 08 вересня 2022 року у справі №320/2675/21, від 17 липня 2024 року у справі №380/13537/21, факт пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом проігнорували. Скаржник вказує, що з моменту видання Генеральним прокурором наказу від 24 березня 2023 року №403ц про поновлення ОСОБА_1 на посаді до моменту подання ним позовної заяви до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду (12 березня 2024 року), місячний строк, передбачений чинним законодавством України для звернення до суду за захистом своїх прав у вказаній категорії справ, минув, а також минув і строк, який суд першої інстанції вважає застосовним у даних правовідносинах, а доказів поважності пропуску вказаних строків звернення до суду з позовними вимогами позивачем до суду не надано, отже наявні підстави для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду. Окрім цього, скаржник зазначає, що суд першої інстанції, всупереч висновкам Верховного Суду із позицією позивача погодився, а суд апеляційної інстанції доводи Офісу Генерального прокурора про наявність підстав для залишення позову без розгляду взагалі проігнорував і вказаним обставинам в оскаржуваній постанові оцінки не надав.
Також у касаційній скарзі відповідач посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначаючи про потребу забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права, а саме статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у взаємозв`язку зі статтями 21, 24 КЗпП України щодо видання уповноваженою особою наказу про поновлення особи на роботі за відсутності її заяви, яка не тільки підтверджує волевиявлення на продовження роботи, але й свідчить про зобов`язання працівника виконувати роботу, визначену трудовою угодою.
На переконання скаржника, при наданні оцінки його доводам про те, що затримка поновлення на роботі відбулася не з вини відповідачів та яку не може бути реалізовано без волевиявлення працівника, слід відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постановах слід відступити від висновків викладених у постановах викладених у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 807/2434/15, від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а та від 05 березня 2020 року у справі № 280/360/19, в яких зазначено, що «середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.». Окрім того, суд вказав, що «згідно статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.».
Перевіривши викладені доводи, колегія суддів зазначає таке.
Відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).
Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.
У цьому контексті слід зауважити, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховний Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.
Разом з цим, скаржник не обґрунтовує існування наведених вище обставин, які мали б спонукати до зміни позиції Верховного Суду, натомість порушує питання про відступ від сталої, послідовної та неодноразово повторюваної практики Верховного Суду, мотивуючи це потребою забезпечення власне єдності та сталості судової практики, що, вочевидь, суперечить декларованій скаржником меті та свідчить суто про незгоду з позицією Верховного Суду.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 2 частини четвертої статі 328 КАС України.
Проте, обґрунтування скаржника наявності підстави для касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, є достатньо мотивованими та потребують перевірки у межах таких доводів.
Ураховуючи доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Скарга відповідає вимогам статті 330 КАС України, підстави для залишення касаційної скарги без руху, її повернення чи відмови у відкритті касаційного провадження відсутні.
Керуючись статтями 328 - 330, 334, 335, 338 КАС України,
У Х В А Л И В :
Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі №560/3517/24 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.
Витребувати справу №560/3517/24 із Хмельницького окружного адміністративного суду.
Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали разом із копією касаційної скарги та доданих до неї матеріалів.
Встановити десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на касаційну скаргу та роз`яснити, що до відзиву додаються докази надсилання (надання) його копій та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                О.В. Кашпур

Судді:                                                                                                    В.М. Соколов

                                                                                                    С.А. Уханенко