Дата документу 23.10.2024 Справа № 334/10994/13-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/10994/13-ц                         Головуючий у 1-й інстанції: Лихосенко М.О. 
Провадження №22-ц/807/1976/24                         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участі секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С.,  Кочеткової І.В.,  Камалової В.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Кузьмінова Дмитра Валерійовича на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2013 року у справі за поданням старшого державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Святченко Євгенії Вікторівни про обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, стягувач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», заявник: Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), - 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2013 року старший державний виконавець Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Святченко Євгенія Вікторівна звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання нею своїх зобов`язань покладених на неї судовим рішенням, стягувач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», заявник: Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

На обґрунтування подання зазначено, що на примусовому виконанні в Орджонікідзевському відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження ВП №1231/6 з примусового виконання виконавчого листа № 202/23145/13-ц, виданого 08 липня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № ZPZ1NN00000440 від 23 грудня 2008 року у сумі 105 874,27 грн, та стягнуто солідарно з ПАТ КБ «Акцент банк», ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 000,00 грн, а всього 115 874,27 грн, судовий збір у розмірі 1 158,74 грн.

За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , яка згідно з матеріалів виконавчого провадження, є громадянкою України.

28 серпня 2013 року головним державним виконавцем Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Святченко Євгенією Вікторівною керуючись ст.ст.17,19,20,25 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вищезазначеним виконавчим документом, копія якої боржникові надіслана до відома, що підтверджується копією реєстру відправки рекомендованої кореспонденції. 

Державним виконавцем в рамках виконання виконавчого провадження було здійснено ряд виконавчих заходів, зокрема з метою встановлення майнового стану боржника та здійснення опису належного йому рухомого майна на яке можливо звернути стягнення 10 листопада 2013 року головний державний виконавець з представником стягувача ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснив вихід за адресою згідно виконавчого документу: АДРЕСА_1 , за результатами якого складено акт державного виконавця, про те що боржник за даною адресою не мешкає. 

Також, 05 листопада 2013 року боржнику вимогу надіслано поштою за адресою вказаною у відповіді адресно-довідкового сектору УДМС особисто з`явитись до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, проте боржник до державної виконавчої служби не з`явилася та причини неявки не повідомила. 

Станом на 28 листопада 2013 року заборгованість за виконавчим провадженням не погашена. Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено, на виклики державного виконавця не з`являється. 

На підставі вищевикладеного, державний виконавець просив суд на підставі ст. 377-1 ЦПК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу громадянина-боржника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно виконавчого документа: АДРЕСА_1 ), до виконання нею зобов`язань покладених на неї судовим рішенням по справі №202/23145/13-ц Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ від 08 липня 2013 року. Дане подання розглядати по суті без участі державного виконавця. 

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2013 року вищезазначене подання старшого державного виконавця задоволено. Тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобов`язань покладених на неї судовим рішенням. 

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду представник ОСОБА_1 , адвокат Кузьмінов Дмитро Валерійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, просить ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2013 року у цій справі скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні подання державного виконавця відмовити у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що державний виконавець не надав доказів на підтвердження факту отримання боржницею копії постанови про відкриття виконавчого провадження, що свідчить про те, що вона не була обізнана щодо його наявності та строків його добровільного виконання. Державним виконавцем не надано доказів щодо ухилення боржника від виконання судового рішення. Отже, у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зазначає, що з моменту застосування до боржника заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі території України, останнім не було вчинено жодної дії направленої на погашення заборгованості. Борг не погашено. Боржник був належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеному у виконавчому документі, відповідно до частини першої ст. 31 Закону України « Про виконавче провадження» в редакції № 1404- V111, яка втратила чинність 02 червня 2018 року. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції без змін.

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог процесуального закону до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи суду не надали.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату. час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Судова колегія прийшла до висновку про розгляд справи в даному судовому засіданні за відсутності АТ Комерційний банк «ПриватБанк», Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам  відповідає.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, суд першої інстанції виходив з того, що останній ухиляється від добровільного виконання рішення суду. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/23145/13-ц від 14 травня 2013 року був задоволений позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZPZ1NN00000440 від 23 грудня 2008 року в сумі 105 874,27 грн, та стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму 10 000,00 грн, а всього заборгованість у сумі 115 874,27 грн, що складається з: заборгованість за кредитом – 18 466,11 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом – 6 712,37 грн, заборгованість по комісії за користування кредитом – 1 240,90 грн, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 83 698,97 грн, штраф (фіксована частина) – 250,00 грн, штраф (процентна складова) – 5 505,92 грн. Стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» сплачений судовий збір у розмірі 1 158,74 грн. Дане рішення суду набрало законної сили 27 травня 2013 року.

На виконання вказаного рішення суду Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 08 липня 2013 року видано виконавчий лист № 202/23145/13-ц (а.с.5).

За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , яка згідно з матеріалів виконавчого провадження, є громадянкою України.

Даний виконавчий лист було пред`явлено до виконання стягувачем Орджонікідзеському відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції. 

28 серпня 2013 року головним державним виконавцем Орджонікідзеського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Святченко Є.В. керуючись ст.ст.17,19,20,25 Закону України «Про виконавче провадження» (станом на день винесення спірних правовідносин) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 39507702 за виконавчим листом № 202/23145/13-ц виданий 08 липня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZPZ1NN00000440 від 23.12.2008 року в сумі 105 874,27 грн, стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму 10 000,00 грн, а всього заборгованість у сумі 115 874,27 грн, що складається з: заборгованість за кредитом – 18 466,11 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом – 6 712,37 грн, заборгованість по комісії за користування кредитом – 1 240,90 грн, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 83 698,97 грн, штраф (фіксована частина) – 250,00 грн, штраф (процентна складова) – 5 505,92 грн. Стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» сплачений судовий збір у розмірі 1 158,74 грн (а.с.7).

Даною постановою головного державного виконавця Святченко Є.В. боржнику надано строк для самостійного виконання: до 04 вересня 2013 року. 

Відповідно до супровідного листа головним державним виконавцем Святченко Є.В. 28 серпня 2013 року за вих. № 1231/6 було направлено боржнику ОСОБА_1 копію постанови про відкриття виконавчого провадження на адресу для виконання, зазначену у виконавчому листі, а саме: АДРЕСА_3 (а.с.6), що підтверджується копією реєстру на відправлення рекомендованої кореспонденції за 06 вересня 2013 року через поштове відділення № НОМЕР_2 (а.с.8). 

За інформацією наданою сектором адресно-довідкової роботи УДМС України у Запорізькій області від 09 вересня 2013 року встановлено, що боржник ОСОБА_1 з 2010 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.9).

Державним виконавцем в рамках виконання виконавчого провадження було здійснено ряд виконавчих заходів, зокрема 05 вересня 2013 року за № 2327074 сформовано запит до Державної податкової служби України про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах боржниками-юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями. Відповідно до відповіді №1001515601 від 06 вересня 2013 року Державна податкова служба України повідомила, що боржник – фізична особа, РНОКПП : НОМЕР_1 , на обліку в органах ДПС не перебуває (а.с.10). 

Відповідно до довідки користувача бази даних АІС «Автомобіль» ОСОБА_2 від 28 серпня 2013 року за вих. № 1231/6, запис стосовно наявності зареєстрованих автотранспортних засобів за ОСОБА_1 відсутній (а.с.9).

Також, головним державним виконавцем Святченко Є.В. в рамках виконання виконавчого провадження з метою встановлення майнового стану боржника та здійснення опису належного йому рухомого майна на яке можливо звернути стягнення 10 листопада 2013 року головний державний виконавець з представником стягувача ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснив вихід за адресою згідно виконавчого документу: АДРЕСА_1 , за результатами якого складено акт державного виконавця про те, що боржник ОСОБА_1 за даною адресою не мешкає (а.с.11). 

05 листопада 2013 року боржнику вимогу надіслано поштою за адресою вказаною у відповіді адресно-довідкового сектору УДМС особисто з`явитись до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, проте боржник до державної виконавчої служби не з`явилася та причини неявки не повідомила, про що зазначено в поданні державного виконавця (а.с.2). 

Станом на 28 листопада 2013 року заборгованість за виконавчим провадженням не погашена. Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено, на виклики державного виконавця не з`являється. 

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами ( стаття 18 ЦПК України ). 

Частиною першою статті статі 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів ( посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів ( посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанні ( далі рішення).

Пунктом 1 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачено, що виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

У статті 11 Закону України « Про виконавче провадження» ( в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачені права та обов`язки державного виконавця.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали)..

Відповідно до положень ст. 32 Закону України « Про виконавче провадження» ( в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;4) інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.33 Конституції України  кожному, хто на законних підставах перебуває на території, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень статті 377-1 ЦПК України (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Отже, питання про тимчасове обмеження особи у праві виїзду за межі України вирішується за правилами цивільного судочинства в порядку, передбаченому ст.377-1 ЦПК України (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду). За змістом цієї статті вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується в порядку, передбаченому цим Кодексом щодо боржників у виконавчому провадженні за будь-якими виконавчими документами, передбаченими ст.17 Закону №606-ХІV (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду), примусове виконання яких здійснює ВДВС.

Право кожного вільно залишати територію України може бути обмежено лише законом (ст.33 Конституції України). Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» №3857-ХІІ від 21 січня 1994 року (надалі Закон).

Закон України  «Про порядок  виїзду з України і в`їзду  в Україну громадян України» від 21січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст.6 цього Закону (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачено як підставу для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Згідно п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Зміст норм Закону України «Про виконавче провадження» передбачає юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакціях які діяли на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків.

Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань покладених на нього рішенням є оціночним поняттям.
Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Можливість застосування до боржника обмеження у праві виїзду за кордон або відсутність підстав для цього не пов`язуються прямо із обсягом здійснення виконавцем інших заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду, законодавчих перешкод для одночасного застосування різних заходів із метою виконання рішення суду немає, а відповідні факти оцінюються в сукупності в кожному конкретному випадку з урахуванням дійсних обставин виконавчого провадження, дій (бездіяльності) боржника тощо. Водночас сторони виконавчого провадження (зокрема, боржник) не позбавлені права і можливості діяти за наявності для того підстав у виконавчому провадженні встановленим порядком з урахуванням зміни обставин, ступеня виконання рішення, наявності підстав для такого виконання, ставити питання про скасування обмежень тощо.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

Враховуючи наведені норми законодавства, колегія суддів вважає, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

З аналізу приписів ст.57 ЦПК України у системному зв`язку з п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакціях які діяли на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) вбачається, що на виконавця покладено обов`язок надання доказів стосовно наявності навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов`язків за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.

Як на підставу вимог подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України державний виконавець посилається на те, що боржник ухиляється від виконання зобов`язання, рішення суду останнім не виконано, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування заходів примусового виконання рішення у вигляді тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Матеріали справи свідчать, що державний виконавець вживав передбачених ст.ст.11, 32 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) заходів, спрямованих на примусове виконання судового рішення щодо фактичного виконання рішення.

Відповідно до положень ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

При цьому,частиною 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачено, що сторони зобов`язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи.

Із змісту постанови про відкриття виконавчого провадження вбачається, що копію зазначеної постанови було направлено в тому числі боржнику ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_2 , яка зазначена у виконавчому листі (а.с.5-6, а.с. 8).

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 зверталася до Банку чи до державного виконавця із заявою щодо зміни свого місця проживання (проживання за іншою адресою, а ніж зазначено у виконавчому документі), матеріали справи не містять та апелянтом не надано.

Таким чином, в розумінні ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» 
(в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвал суду),  ОСОБА_1   є такою, що повідомлена про початок примусового виконання рішення, адже їй надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження №339507702, а отже остання була обізнана про наявність на виконанні у державного виконавця Орджонікідзевського відлік державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Святченко Є.В. № 202/23145/13-ц від 08 липня 2013 року, 08 липня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з неї на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 105 874, 27 грн. Та стягнення солідарно з неї та ПАТ «Акцент Банк» на користь ПАТ «ПриватБанк» 10000, 00 грн, а всього заборгованості у сумі 115874,27 грн.

Крім того, як вбачається із змісту рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2013 року, яке опубліковано в ЄДРСУ, відповідач ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, проте до суду першої інстанції не з`явилась, а отже знала про розгляд даної справи, мала знати про ухвалене судове рішення.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 , адвокат Кузьмінов Д.В. пояснив, що зобов`язання перед банком до теперішнього часу не виконані.

ОСОБА_1 є особою середнього віку, не є особою з інвалідністю.

Наявна причина якою ОСОБА_1 обгрунтовує необхідність виїзду за межі України не є переконливою, доказів щодо наведених нею обставин ОСОБА_1 не надала.

Відповідно до ч. 1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 129-1Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (наприклад, пункт 41 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

         Аналізуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що   ОСОБА_1 , будучи обізнаною про наявність рішення суду про стягнення з неї коштів та відкриття у зв`язку з цим виконавчого провадження, тривалий час ухилялася від виконання зобов`язань. З 2013 року маючи значні боргові зобов`язання будь-яких дій для їх виконання не вчиняє. Доказів зворотного апеляційному суду не надано. Наразі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2013 року  залишається невиконаним протягом майже 11 років.

ОСОБА_1 не надано доказів, що за час, який минув з дня постановлення ухвали про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, нею здійснені належні дії для виконання рішення суду та змінились обставини, за існування яких покладено на боржника зазначене обмеження.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду, яка постановлена з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, обмеження у праві виїзді за межі України має тимчасовий характер та спонукатиме боржника ОСОБА_1 до виконання боргових зобов`язань за рішенням суду, що в свою чергу захистить права стягувача на отримання належних коштів.

Згідно з ч. ч. 1, п. 2 ч. 2, п. 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові – на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга апеляційним судом залишене без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 , 375 , 381-383, 384, 389 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Кузьмінова Дмитра Валерійовича – залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2013 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 24 жовтня 2024 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.