П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 листопада 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/3868/24	
Перша інстанція: суддя Гордієнко Т. О.
Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:  
              Головуючого:              Градовського Ю.М.
              суддів:                          Турецької І.О.,
                                                    Шеметенко Л.П.          
          розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, треті особи: Державна судова адміністрація України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И Л А:
У квітні 2024р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТУ ДСА в Миколаївській області, треті особи: ДСА України, у якому просив:
- визнати протиправними дії ТУ ДСА в Миколаївській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за березень 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2 102грн.;
- зобов`язати провести нарахування суддівської винагороди на підставі частин 2,3 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024р., а саме в сумі 3 028грн., щомісячних доплат за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу, з утриманням з цих сум, передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за березень 2024 року.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 12 грудня 2019р. за №899/2019 ОСОБА_1 , призначено па посаду судді Веселинівського районного суду Миколаївської області.
Позивач зазначає, що ТУ ДСА України в Миколаївській області нараховувало і виплатило йому суддівську винагороду за березень 2024р. відповідно до абз.5 ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якими установлено, що у 2024р. прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2 102грн.. Натомість ТУ ДСА України в Миколаївській області, на переконання позивача, зобов`язане було визначати базовий розмір його посадового окладу судді у 2024р. від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який установлений абз.4 ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік», а саме: в розмірі 3 028грн..
Позивач вважаючи вказані дії ТУ ДСА протиправними та незаконними, звернувся в суд із даним позовом.
Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024р. адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними дії ТУ ДСА в Миколаївській області щодо нарахування та виплати судді Центрального районного суду м.Миколаєва ОСОБА_1 суддівської винагороди за березень 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2 102грн..
Зобов`язано ТУ ДСА в Миколаївській області провести нарахування суддівської винагороди судді Центрального районного суду м.Миколаєва ОСОБА_1 на підставі частин 2,3 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024р., а саме в сумі 3   028грн., щомісячних доплат за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу, з у триманням з цих сум, передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за березень 2024 року.
В апеляційній скарзі ТУ ДСА України в Миколаївській області просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права. 
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
          Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла  висновку про залишення скарги без задоволення, постанови суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд  першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня  відповідного року на іншу розрахункову величину, яка ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» за №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2 102грн.) є неправомірною, а тому наявні законні підстави для задоволення вимог.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
          Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 12 грудня 2019р. за №899/2019 ОСОБА_1 призначено па посаду судді Веселинівського районного суду Миколаївської області.
Згідно з наказом голови Веселинівського районного сулу Миколаївської області віл 12 грудня 2019р. за №249о/е, ОСОБА_1 призначено на посаду судді Веселинівського районного суду Миколаївської області з 12 грудня 2019р..
Рішенням Вищої ради правосуддя за №6/0/15-24 від 9.01.2024р. було вирішено відрядити суддю Веселинівського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 до Центрального районного суду міста Миколаєва для здійснення правосуддя строком на І (один) рік із 22 січня 2024р..
Наказом голови Центрального районного суду м.Миколаєва за №17-о/с від 22 січня 2024р. тимчасово зараховано до штату в порядку відрядження та встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу.
Позивач вказав, що відповідач нараховував та сплатив йому за березень 2024р. суддівську винагороду, застосовуючи для визначення базового розміру посадового окладу судді 2 102грн., який встановлений ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024».
Вважаючи, що відповідач зобов`язаний був нараховувати у січні 2024р. базовий розмір його посадового окладу судді від прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який установлений абз.4 ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (з 1.01.2024р. – 3 028грн.), а не в розмірі 2 102грн., позивач звернувся в суд із даним позовом.          Перевіряючи правомірність та законність судового рішення суду першої інстанції, з урахуванням підстав, за якими апелянт просить його визначити незаконним та скасувати, судова колегія виходить з наступного.
Так, приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.130 Конституції України  передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
Визначені   Конституцією України   та спеціальним законодавчим актом ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» (надалі – Закон №1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002р. №5-рп/2002, від 1 грудня 2004р. №19-рп/2004, від  11  жовтня 2005р. №8-рп/2005, від 22 травня 2008р. №10-рп/2008, від  3 червня 2013р. №3-рп/2013, а також від 4 грудня 2018р. №11 -р/2018.
Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена   Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
У преамбулі   Закону №1402-VIII   зазначено, що цей   Закон   визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Положеннями ч.1  ст.4 Закону №1402-VIII   встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються   Конституцією України   та законом.
Відповідно ч.2 ст.4 Закону №1402-VIII зміни до цього  закону  можуть вноситися виключно законами про внесення змін до  ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII,  суддівська винагорода регулюється цим   Законом   та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Приписами п.1 ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII  передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на  1  січня календарного року.
З 30.09.2016р. набрали чинності зміни, внесені до   Конституції України, згідно із Законом України від 2 червня 2016р. №1401-VIII «Про несення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (надалі - Закон №1401-VIII).
Законом №1401-VIII, серед іншого,   статтю 130 Конституції України   викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище, і вперше закріплено спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».
З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої   статті 135 Закону №1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.
Розмір суддівської винагороди визначено у  ст.135 Закону №1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в значенні частини другої   статті      130      Конституції України.
Приписами п.1 ч.3 та п.1 ч.4 ст.135 Закону №1402-VIII  визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.
Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано   Законом України «Про прожитковий мінімум» №966-XIV, відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.
У змісті наведеної норми   Закону №966-XIV   закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.
Положення ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024» встановлено у 2024р. прожитковий мінімум для працездатних осіб на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня – 3 028грн.,   працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня – 2 102грн.
Варто зазначити, що зміни до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, про який йдеться у позовній заяві, а також до Закону № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року для цілей визначення суддівської винагороди, немає.
Водночас ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024» за №3640-IX фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою ст.130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII.
Однак, означені   Закони не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 9.07.2007р. за №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008р. №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Згідно із позицією Верховного Суду у цій категорії спорів Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом №1402-VIII (постанови від 10.11.2021р. у справі №400/2031/21, від 30.11.2021р. у справі №360/503/21, від 2.06.2023р. у справі №400/4904/21, від 13.07.2023р. у справі №280/1233/22, від 24.07.2023р. у справі №280/9563/21, від 25.07.2023р. у справі №120/2006/22-а та від 26.07.2023р. у справі №240/2978/22).
Отже, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1.01.2024р. – 3 028грн. на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102грн.), на підставі абз.5 ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024» була неправомірною.
Апеляційний суд зазначає, що виплата суддівської винагороди регулюється  положеннями ст.130 Конституції України   та   ст.135 Закону №1402-VIII  й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть (аналогічна позиція викладена у постанові ВС від 20.11.2023р. по справі за №120/709/22-а).
Враховуючи викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність  заміни гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена, а тому наявні законні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 .
В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246, 315, 316 КАС України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Територіального управління ДСА України в Миколаївській області – залишити без задоволення. 
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024р. - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                                      Ю.М. Градовський

                     Судді:                                                                                  І.О. Турецька  

                                                                                         Л.П. Шеметенко