ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       09 жовтня 2024 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 726/669/24
                                                                Провадження №22-ц/822/821/24
       Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
       головуючого - Литвинюк І. М., 
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.,
секретар – Факас І.В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , яка діє також від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , 
відповідач - ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 червня 2024 року, головуючий у І-й інстанції – ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 .
Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 19.10.2023 визначено, що частка померлого ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 становила 2/3 частини, визнано за ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_2 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, що залишилося після смерті ОСОБА_5 , по 2/9 частки вказаної житлової квартири за кожним. Відтак позивачі є співвласниками вказаної квартири.
Після набрання чинності вказаним рішенням суду позивач зі своїм сином бажає оселитися у вказаному житловому приміщенні, однак її свекруха ОСОБА_3 самостійно змінила замки до спільної квартири та не допустила її та сина до квартири, на телефонні дзвінки не відповідає, відмовляється пускати позивача та дитину до спільної квартири.
Просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди позивачам у користуванні вказаною житловою квартирою та заборонити відповідачці чинити будь-які дії, спрямовані на перешкоджання у відкриванні вхідних дверей, доступі до приміщення квартири та користуванні квартирою, зобов`язати відповідача передати позивачці ключі від запірних замків вхідних дверей вказаної квартири та вселити її та малолітнього сина у вказану квартиру.
Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 та малолітньому ОСОБА_2 у користуванні житловою квартирою АДРЕСА_1 , та заборонити відповідачці чинити будь-які дії, спрямовані на перешкоджання у відкриванні вхідних дверей, доступі до приміщення квартири та користуванні квартирою.
Зобов`язано ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від запірних замків вхідних дверей вказаної квартири.
Вселено ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_2 в житлову квартиру АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач дійсно чинить перешкоди у здійсненні права власності позивачки щодо вказаної квартири. Позивачка та її син є співвласниками вказаної спірної квартири та мають право користуватись нею, створення перешкод з боку іншого співвласника порушує таке їхнє право, яке повинно бути захищено та поновлено шляхом задоволення позовних вимог.
На дане рішення відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив належно докази, не надав їм оцінки з точки зору допустимості та достовірності, виніс незаконне рішення, яке підлягає скасуванню.
Зазначає, що надані представником позивача докази повинні бути визнані недопустимими, адже фактично представник позивача ще до винесення рішення у справі та розгляду справи в процесуальному порядку вимагає від відповідачки дій, що не передбачено ЦПК. При спілкуванні в месенджері ця інформація не ідентифікується, щоб відповідачка вживала будь-які заходи для надання речей, які перебувають у її власності.
Домовленостей щодо укладання та погодження мирових угод між сторонами не відбулося, а тому заявлені докази, які добуті з порушенням порядку, встановленого законом, не заслуговують на увагу суду та повинні бути визнані недопустимим доказами.
Вказує на те, що загальна площа квартири складає 14.50 кв.м. Розміщення в даній квартирі трьох осіб - це фактично перешкода у праві власності відповідачки, адже це однокімнатна квартира, в якій неможливо розмістити ані додаткові спальні ліжка, ані будь які предмети меблів.
Основна її прихована вимога - виселення відповідачки з спірної квартири, щоб в подальшому відчужити її третім особам. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 19.10.2023 у справі № 726/1691/23 визначено, що частка померлого ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві спільної сумісної власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 , становила 2/3 частини. Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, що залишилося після смерті ОСОБА_5 , а саме на 2/9 частки житлової квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, що залишилося після смерті ОСОБА_5 , а саме на 2/9 частки житлової квартири АДРЕСА_1 . Право спільної сумісної власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 припинено.
Зазначене рішення набрало законної сили 20 листопада 2023 року. 
Отже, встановлено, що ОСОБА_1 та її малолітньому сину ОСОБА_2 належить по 2/9 частки житлової квартири АДРЕСА_1 .
У вказаній квартирі постійно проживає відповідач ОСОБА_3 , яка також є її співвласницею.
Позивач вказує, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням. 
З матеріалів справи вбачається, що 28.01.2024 позивачка зверталась до поліції із заявою у якій просила прийняти міри щодо її свекрухи, яка самовільно змінила замки у квартирі, не допускає до квартири, на телефонні дзвінки не відповідає. ОСОБА_1 зазначала, що має намір зареєструвати своє право власності на квартиру, для чого їй потрібно отримати технічний паспорт на неї чи допустити працівника органу БТІ до неї для огляду. Однак її свекруха ігнорує прохання позивачки, до квартири нікого не пускає.
Листом ГУНП в Чернівецькій області від 22.02.2024, № 2007/123/39/04.24 позивача було повідомлено, що її звернення буде розглянуто, а ОСОБА_3 буде опитано. Разом із тим, як це вбачається із довідки про результати розгляду звернення від 12.02.2024, встановити та опитати ОСОБА_3 не виявилось можливим, оскільки остання знаходиться на стаціонарному лікуванні у Чернівецькій обласній психіатричній лікарні.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 391 ЦПК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу України ).
Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема, шляхом вселення.
Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Звертаючись з позовом до суду, позивачка посилалась на те, що відповідач чинить їй та її малолітньому сину ОСОБА_2 перешкоди у користуванні спірною квартирою. 
При цьому, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідачів щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 20 жовтня 2021 року в справі № 509/3995/15 (провадження № 61-7070св20) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача».
Виходячи з викладеного, співвласники майна, яке знаходиться у спільній частковій власності без виділення часток у натурі, мають право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.
Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу та її сину власністю.
Установивши, що позивачу та її малолітньому сину ОСОБА_2 належить по 2/9 частки у житловій квартирі АДРЕСА_1 і позивач разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_2 , як співвласники майна, мають право користуватися та розпоряджатися належним їм майном, проте відповідач чинить їм перешкоди у користуванні таким майном, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про усунення таких перешкод шляхом вселення позивача та її малолітнього сина ОСОБА_2 у спірне житло.
Схожий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23).
Доводи апеляційної скарги про те, що у позивачки наявне інше житло, а також те, що спірна квартира є малогабаритною та сумісне життя є неможливим, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на можливість позивачки реалізовувати своє право користування майном, співвласником якого вона є.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.
Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.
Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 09 жовтня 2024 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк

Судді:                                                                М.І. Кулянда 

                                                                               О.О. Одинак