ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

02 жовтня 2024 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 713/783/24
провадження № 22-ц/822/797/24
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Одинака О. О. 
суддів: Кулянди М. І., Височанської Н. К.
секретар Скулеба А. І.
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 липня 2024 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Осокін А. Л.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на неповнолітніх дітей.
Зазначає, що рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 травня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 гривень щомісячно на кожну дитину,  з дня набрання рішення суду законної сили і до повноліття дітей.
Вказує, що з моменту винесення рішення змінились обставини за яких аліменти призначалися, сини підросли і витрати на утримання синів значно збільшилися.
Посилається на те, що через сезонні віруси діти часто хворіють, потребують якісного лікування та профілактики. Вартість діагностики та медикаментів значно перевищує розміри аліментів на дітей та через військовий стан в країні, вартість на продукти харчування та одяг для дітей зросли, що відповідно кожного місяця збільшує суму витрат на кожну дитину.
З урахуванням викладеного, просила суд змінити розмір аліментів, що стягується з відповідача за рішенням суду від 01 травня 2023 року та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 5 000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого законом на дитину відповідного віку, на кожну дитину щомісяця до досягнення дітьми повноліття з дня пред`явлення позову.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 липня 2024 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 9 000 гривень.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі просить рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 липня 2024 року скасувати повністю та направити цивільну справу для розгляду в суд першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, на те, що у ОСОБА_2 покращилося матеріальне становище та відповідач має можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі, що підтверджується наявністю у відповідача на праві власності приватного рухомого та нерухомого майно, джерела доходів з яких останній отримує значний стабільний прибуток.
Зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000 гривень є необґрунтованими і не пропорційними до предмету спору, не відповідають принципу співрозмірності зі складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг, не відповідають критерію розумності та їх стягнення у повному обсязі становить надмірний тягар для позивачки, що суперечить принципу розподілу таких витрат.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , подав відзив на апеляційну скаргу.
Посилається на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим.
Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на правничу допомогу при розгляді справи в суді апеляційної інстанції. 
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Від шлюбу сторони спору мають двох синів – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану Вижницького району Чернівецької області, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану Вижницького району Чернівецької області (а.с. 10-11).
Рішенням Вижницького районного суду від 01 травня 2023 року у справі №713/562/23 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у розмірі 2 000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку, на кожну дитину щомісяця до досягнення дітьми повноліття (а.с. 5-6).
Згідно акту обстеження господарства №02-54 від 27 березня 2024 року, діти проживають разом з позивачкою, так і з відповідачем в спільному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 44). 
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно статей 150, 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно положень статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Частиною 1 статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів, матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. 
СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Згідно із роз`ясненнями, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.
Таким чином, враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, та у зв`язку зі зміною матеріального становища платника аліментів, матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів.
Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів, що підлягає стягненню з платника аліментів.
На підставі викладеного можна дійти висновку, що у законі закріплено можливість зменшення чи збільшення розміру сплачуваних аліментів та вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я, інші випадки, прямо передбачені СК України.
Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині 2 статті 182 СК України.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що, звертаючись із даним позовом до суду, ОСОБА_1 фактично не вказала суттєвих обставин, які мають істотне значення для зміни способу стягнення аліментів, та не надала жодних належних доказів про зміну обставин, які б мали значення для зміни способу стягнення чи розміру аліментів. Посилання позивачки на таку підставу для збільшення розміру аліментів, як потреба значних витрат на дітей, без надання доказів на підтвердження таких витрат, не є суттєвою та не може бути беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог.
Доводи позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що сплата аліментів на утримання дітей у розмірі по 2 000 гривень щомісячно є недостатньою, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачкою не надано до суду належних і допустимих доказів дійсних витрат, які несе позивач.
Колегія суддів, вважає, що обставини, покладені в основу рішення суду про стягнення аліментів у цивільній справі №713/562/23, фактично не змінилися станом на період розгляду даної справи, належних доказів збільшення доходів відповідача матеріали справи не містять, також відсутні докази зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я сторін тощо.
Ті обставини, що діти через сезонні віруси часто хворіють та потребують профілактики, не є підставою для збільшення розміру стягнутих аліментів, а повномасштабне вторгнення РФ на територію України, вплинуло на всі сфери діяльності та всіх громадян. Інші посилання позивачки на підстави для збільшення розміру аліментів не знайшли свого підтвердження, оскільки не підтвердженні жодним доказом.
Враховуючи обставини, що мають істотне значення, прийнявши до уваги те, що утримання неповнолітніх дітей є обов`язком як батька, так і матері, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог, на підставі чого у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив в повному обсязі.
Суд першої інстанції не врахував, що при ухваленні рішення у справі у зв`язку із зростанням економічної кризи у державі ріст цін спонукає до необхідності витрачати на утримання дітей значні кошти на відповідне харчування, шкільне приладдя, одяг взуття тощо, а сума аліментів яку сплачує відповідач на утримання дітей є недостатньою.
Так, відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів враховує, що у справах за позовом стягувача аліментів про збільшення розміру аліментів саме стягувач має надати докази на підтвердження тих обставин, на які посилається у своїх доводах у позові, зокрема, не лише про те, які доходи платник аліментів має на час розгляду питання про збільшення аліментів, а й які він мав доходи на час ухвалення рішення про стягнення аліментів для порівняльного аналізу. 
При цьому суд має виходити з матеріального становища обох сторін.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку саме позивачка, звертаючись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, повинна довести обставини, які мають істотне значення, та є підставою для зміни розміру аліментів у встановленому раніше розмірі.
Однак, ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 має змогу сплачувати аліменти у розмірі 5000 грн. щомісячно на кожну дитину.
Посилання позивачки на те, що у власності відповідача є рухоме та нерухоме майно, колегія суддів, вважає безпідставним, оскільки належних та допустимих доказів придбання такого майна після ухвалення рішення про стягнення аліментів, що свідчило про зміну майнового становища відповідача, і як наслідок можливості сплачувати аліменти на утримання дітей у більшому розмірі.
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не була позбавлена можливості в суді першої інстанції надати відповідні докази, проте своїми процесуальними правами не скористалася.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ними, а тому, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що правові підстави для збільшення розміру аліментів відсутні.
Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу 
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 8 статті 141 ЦПК України).
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1 - 2 статті 133 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини 3-5 статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина 1 статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
До відзиву на позовну заяву представником відповідача на підтвердження понесених відповідних судових витрат на професійну правничу допомогу надано розрахунок, в якому було вказані наступні послуги: ознайомлення та правовий аналіз позовної заяви та додатків до неї (1 год.) – 1500 гривень, зустріч з клієнтом, надання усної консультації, обрання правової позиції для відзиву (1 год.) – 1500 гривень, складання відзиву на позовну заяву, виготовлення його копій з додатками та надіслання поштою позивачу та суду (4 год.) – 6000 гривень.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка була ознайомлення з відзивом на позовну заяву та надала до суду відповідь на відзив, який не містить заперечень щодо стягнення з позивачки на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу.
Однак, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Оскільки позивачка не зверталась з клопотанням про зменшення розміру витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката, у суду першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення були відсутні підстави для зменшення витрат на правничу допомогу.
Колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги про те, що надані адвокатом послуги є підготовкою до надання правової допомоги, а не видами правової допомоги. 
Зокрема, у додатковій постанові Верховного Суду від 18 серпня 2022 року провадження №61-5124ав22, вказано про те, що ЦПК України та Закон про адвокатуру не встановлюють формалізованих та уніфікованих описів послуг, які можуть бути віднесені до правничої допомоги стороні спору. Тому сторони спору можуть по-різному сприймати обсяги таких послуг, в залежності від їх формулювання конкретними надавачами цих послуг, та по-різному дивитись на їх деталізацію. Але різниця поглядів сторін або їх представників у цьому питанні сама по собі не є аргументом для виключення таких послуг із розуміння правничої допомоги або об`єднання декількох деталізованих складових правничої допомоги в одну з відповідним зменшенням її вартості. В даному питанні Верховний Суд керується критеріями розумності, реальності та справедливості, а не точкою зору окремої сторони спору на формулювання опису тих чи інших правових послуг.
Також, у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2023 року у справі №826/7778/17 вказано про те, що навіть у разі неподання клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, суд відповідно до вимог частини 9 статті 139 КАС має перевірити чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
Отже, колегія суддів, врахувавши перелік послуг вказаних в розрахунку, приходить до висновку, що правнича допомога надана адвокатом у суді першої інстанції пов`язана з розглядом справи та відсутні підстави для зменшення розміру витрат, понесених відповідачем на оплату такої допомоги.
Також, як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача, разом з відзивом на апеляційну скаргу (а. с. 79 – 84) подано докази понесення відповідачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 7 500 гривень, а саме розрахунок від 15 серпня 2024 року.
У зазначеному розрахунку вказано наступні послуги: ознайомлення та правовий аналіз апеляційної скарги (1 година) – 1 500 гривень, складання відзиву на апеляційну скаргу, виготовлення його копій з додатками та надіслання поштою позивачу та суду (4 години) – 6 000 гривень.
Так, у вирішенні питання щодо витрат відповідача на ознайомлення та правовий аналіз апеляційної скарги, складання і написання відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 7 500 гривень, за наявності заперечень позивача щодо зменшення суми судових витрат, наведених у відповіді на відзив, колегія суддів приходить до висновку про зменшення витрат на оплату правничої допомоги у суді апеляційної інстанції.
Зокрема, колегія суддів враховує, що підготовка відзиву на апеляційну скаргу не потребувала тривалої підготовки та опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики, а тому, на переконання суду, час витрачений представником відповідача на ознайомлення та правовий аналіз апеляційної скарги (1 година) та на підготовку відзиву на апеляційну скаргу позивача, виготовлення його копій з додатками та надіслання поштою позивачу та суду (текст якого викладений на шести сторінках) не повною мірою відповідає обсягу наданих адвокатом послуг і є надмірним, ураховуючи, зокрема, фактичні питання які були поставлені перед апеляційним судом. Суд вважає справедливим, за даних обставин, що витрачений адвокатом час не може перевищувати 3 годин.
Отже, стягнення повної вартості послуг, визначених у розрахунку від 15 серпня 2024 року на загальну суму 7 500 гривень, не узгоджується з критеріями реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру і пропорційності, так як ці витрати не мають характеру необхідних та не обґрунтовують обсягу фактичних дій представника заявника, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені з досягненням успішного результату. Тобто не є розумно обґрунтованим і, відповідно, такі витрати не можуть бути відшкодовані тільки лише через те, що вони дійсно понесені заявником (справедлива сатисфакція). 
У вирішенні спірного питання чи є розмір витрат відповідача на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, колегія суддів враховує конкретні обставини справи. Зокрема: суб`єктний склад; характер спірних правовідносин; правові дії та позиції сторін спору в судах першої та апеляційної інстанції; висновки Верховного Суду щодо застосування положень статті 137 ЦПК України; критерії Європейського суду з прав людини (відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір).
Дослідивши надані відповідачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, встановивши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг, з урахуванням заперечень позивача, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції на суму 4 500 гривень.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року в справі 910/9714/22.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 липня 2024 року залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 02 жовтня 2024 року.

Головуючий                                Олександр ОДИНАК

Судді        :                                        Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ВИСОЧАНСЬКА