УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №288/1289/24 Головуючий у 1-й інст. Зайченко Є. О. 
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,
з участю секретаря 
судового засідання         Смоляра А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 288/1289/24 за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 травня 2024 року, постановлену під головуванням судді Зайченко Є.О. в селищі Попільня, 

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 3 305 083,40 грн боргу за договором безпроцентної позики від 27 вересня 2023 року, який складається із 3 114 970,00 грн - заборгованості за договором; 24 967,15 грн - інфляційні витрати; 9397,75 грн - інфляційні витрати та 155 748,50 грн – штраф, а також вирішити питання судових витрат.
Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на рухоме та нерухоме майно, в тому числі земельні ділянки і транспортні засоби, на банківські рахунки і грошові кошти, які знаходяться на рахунках в банківських установах, які належать ОСОБА_2 , в межах суми 3 305 083,40 грн.
Заява мотивував тим, що 27 вересня 2023 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір безпроцентної позики, за умовами ОСОБА_2 отримав від нього суму грошових коштів готівкою у розмірі 2 888 919,40 грн, що еквівалентно 79000 доларів США, по курсу НБУ для побутових потреб. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується підписом останнього на договорі безпроцентної позики від 27 вересня 2023 року та власноручно написаною ним розпискою того ж дня.
Відповідно пункту 2.4. цього Договору, позичальник зобов`язується повернути суму коштів, визначену в пункті 1.1 Договору в еквіваленті 79000 доларів США по курсу НБУ на дату повернення, частинами, а саме: в строк до 25 грудня 2023 року - 45000 доларів США та в строк до 05 березня 2024 року - 34000 доларів США. Однак, на день написання позовної заяви ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав, тому він був змушений звернутися до суду з даним позовом.

Оскільки, відповідач взяті зобов`язання не виконав сума його боргу складає 3 114 970,00 грн з урахуванням курсу НБУ станом на 19 травня 2024 року (79000 доларів США по курсу НБУ 39.43 грн за 1 долар США). Крім того, відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Договору, розраховано інфляційні витрати на суму 1 774 350,00 грн (еквівалентно 45000 доларів США по курсу НБУ) за період з 26 грудня 2023 року по 19 травня 2024 року, у сумі 24967,15 гривень та розраховано інфляційні витрати на суму 1 340 620,00 грн (еквівалентно 34000 доларів США по курсу НБУ) за період з 06 березня 2024 року по 19 травня 2024 року на суму 9397.75 гривень. Також відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Договору, з ОСОБА_2 підлягає стягненню штраф в розмірі 5% від залишку неповернутих коштів, який становить 1 55 748,50 грн (сума боргу 3 114 970,00 грн*0.05%=155 748,50 грн).
Загальна сума заборгованості по Договору становить 3 305 083,40 грн (3 114 970,00 грн - заборгованості за договором + 24967,15 грн - інфляційні витрати + 9397,75 грн - інфляційні витрати + штраф 155 748,50 грн.
Враховуючи умисне невиконання відповідачем зобов`язань, а невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, а також приймаючи до уваги, що майно боржника може бути реалізоване на момент виконання рішення, позивач просив задовольнити заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 травня 2024 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову. 
Зазначає, що ухвалу суду винесено з грубим порушенням норм процесуального права та невірно застосовано матеріальні норми, що потягло за собою неповне, необ`єктивне та достовірне з`ясування фактичних обставин справи, а тому підлягає скасуванню.
Вказує, що він звернувся до суду з позовною заявою про стягнення грошових коштів за договором безпроцентної позики, тому у нього є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у ОСОБА_2 на момент пред`явлення вимоги чи позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю, оскільки останній тривалий час не повертає борг, уникає будь-яких зустрічей спілкування. Сам не може провести оцінку майна ОСОБА_2 , оскільки не володіє інформацією про нього.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.
Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенню частини 2 статті 247 ЦПК України.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно відповідача, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами наявність правових підстав для забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду мотивуючи таким.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, забезпечення позову – це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, який може, наприклад, сховати або продати майно, тобто з метою усунення утруднення або неможливості виконання рішення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Отже, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) зазначено таке: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.
Пленум Верховного Суду України у пунктах 3-4, 10-11 постанови від 02 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснив, що позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Суди апеляційної інстанції при розгляді цивільних справ мають перевіряти дотримання судами процесуального законодавства щодо забезпечення позову.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого королівства») положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.
Між тим, суд не вбачав підстав для задоволення вказаної заяви з огляду на те, що сторона позивача просила забезпечити позов у визначений ним спосіб без надання жодних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим та неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, зважаючи на зміст позовних вимог.
Як убачається із матеріалів справи предметом заявленого позову є стягнення коштів. Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно позивач зазначав, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення його позову.
Враховуючи викладене вище колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що обраний позивачем захід забезпечення позову не відповідає вимогам співмірності, розумності та збалансованості інтересів сторін, а доводи заяви не містять обґрунтування необхідності застосування такого крайнього заходу.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Крім того, у за заяві про забезпечення позову не зазначено відносно якого майна необхідно вжити заходи забезпечення позову. Також, відсутні відомості щодо банківських установ, в яких відкриті рахунки відповідача, отже вжиття таких заходів не доведена належними і допустимими доказами.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 травня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                Судді

Повний текст постанови складений: 01 жовтня 2024 року.