ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/1870/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, Я.Ф. Савицького,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 (суддя Л.В. Лічман, м.Одеса, повний текст складено 19.08.2024) 
та апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 
на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2024 (суддя                  Л.В. Лічман, м.Одеса, повний текст складено 02.09.2024)
у справі №916/1870/24
за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни 
про стягнення 121513,06 грн,

В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2024 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради (надалі також – Департамент) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни про стягнення з останньої 121513,06 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди.
В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на неповернення відповідачем орендованого після припинення дії договору оренди від №4/58 від 21.12.2005, що стало підставою для нарахування позивачем неустойки на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 60611,71 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди та 1510,39 грн судового збору. У решті позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради має право на нарахування неустойки на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, враховуючи встановлення обставин закінчення строку дії укладеного між сторонами договору оренди - 06.11.2021 та повернення відповідачем об`єкта оренди в примусовому порядку лише 14.11.2023. 
Водночас суд першої інстанції позов, взявши до уваги, що поведінка позивача, який спочатку визнавав договір діючим після 06.11.2021, а наразі заявляє до стягнення неустойку в порядку статті 785 Цивільного кодексу України у зв`язку з припиненням договору після цієї дати, являється недобросовісною та суперечливою, і що така поведінка Департаменту є особливо неприпустимою, оскільки він є органом місцевого самоврядування, а також те, що Фізична особа - підприємець Мельнічук Наталія Сергіївна у будь-якому випадку продовжувала користуватись приміщенням до 14.11.2023, і таке користування не може бути безоплатним, і що після припинення дії договору за користування об`єктом оренди сплачується неустойка згідно статті 785 Цивільного кодексу України, крім того, перевіривши здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення з відповідача неустойки, дійшов висновку, що законним та справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача 60611,71 грн, з огляду на що позов задовольнив частково.
Короткий зміст заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення та заперечень на неї
Фізична особа-підприємець Мельнічук Наталія Сергіївна подала до Господарського суду Одеської області через систему «Електронний суд» письмову заяву за вх. (вх.№ 2-1324/24 від 16.08.2024) про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з Департаменту 12500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката. 
Обґрунтовуючи заяву про ухвалення додаткового рішення у даній справі, відповідач зазначала про те, що згідно укладеного між адвокатом Карповою О.В. та Мельнічук Н.С. договору про надання правничої допомоги №165 від 14.05.2024, остання понесла витрати у розмірі 25000,00 грн, при цьому рішенням Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 позов задоволено частково, а відтак, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України стягненню з позивача підлягає 50% витрат, понесених відповідачем, що складає 12500,00 грн.
22.08.2024 від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшли до суду першої інстанції заперечення (вх. № 31013/24), в яких останній просив заяву Фізичної особи - підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни залишити без задоволення, оскільки нею не дотримано вимог статті 165 Господарського процесуального кодексу України в частині подачі попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат та критерії реальності заявлених до стягнення адвокатських витрат.
Короткий зміст додаткового рішення суду першої інстанції
Додатковим рішенням Господарського суду Одеської області від 02.09.2024 стягнуто з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни 11721,99 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Судом першої інстанції зазначено, що відповідачем доведено понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 23500,00 грн (1500,00 грн безпідставно заявлені до стягнення з позивача витрати по оформленню клопотання про виклик свідка), які покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог на підставі пункту 3 частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни на рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024
Не погодившись з рішенням суду, Фізична особа-підприємець Мельнічук Наталія Сергіївна звернулася до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 в частині стягнення неустойки за період з 01.04.2023 по 14.11.2023 у розмірі 39360,03 грн та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки за відповідний період.
Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначила, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не дослідив матеріали справи №916/1361/23 на наявність належного повідомлення ОСОБА_1 про наявність позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про її виселення, не переконався в тому, чи була вона дійсно повідомлена та чи знала вона про існування такого спору, неправильно визначився із характером спірних правовідносин, не застосував закон, якій підлягає застосуванню, у зв`язку з чим прийняв частково помилкове рішення, яке підлягає скасуванню. При цьому скаржником до апеляційної скарги долучено додаткові докази, а саме: докази не отримання відповідачем судових повісток під час розгляду справи №916/1361/23.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2024
В апеляційній скарзі Департамент комунальної власності Одеської міської ради просило скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 в частині часткового стягнення неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди в розмірі 60611,71 грн та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з відповідача неустойку у повному розмірі, а також скасувати додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2024 у даній справі та відмовити у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги Департамент послався на те, що суд першої інстанції необґрунтовано перерахував суму неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, не врахувавши положення частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, пункту 12 Методики розрахунку плати за оренду комунального майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995, та умови укладеного договору оренди, що призвело до здійснення помилкового розрахунку неустойки. 
Мотивуючи апеляційну скаргу в частині скасування додаткового рішення, апелянт зазначив, що місцевий господарський суд при винесенні додаткового рішення безпідставно залишив поза увагою, що відповідачем не було надано попередній орієнтований розрахунок судових витрат на правничу допомогу, що є підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат у відповідності до вимог частини другої статті 124 Господарського процесуального кодексу України.
Позиція відповідача щодо апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
Фізична особа - підприємець Мельнічук Наталії Сергіївни у відзиві на апеляційну скаргу просила апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення. 
Зокрема, відповідач зазначила, що доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, та вимоги про стягнення неустойки за період з 07.11.2021 по 14.11.2023 є необґрунтованими, оскільки позивач вчиняв дії, які свідчили про його наміри фактично продовжити орендні правовідносини з відповідачем. 
Також відповідач зазначила, що відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №161/20630/18 неподання стороною попереднього орієнтованого розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
02.09.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни на рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 (вх.№3345/24 від 02.09.2024).
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, Я.Ф. Савицького, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2024.
06.09.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2024 (вх.№3407/24, 3408/24 від 06.09.2024).
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, Я.Ф. Савицького, що підтверджується протоколами передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06.09.2024.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни на рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 та апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2024 у справі №916/1870/24 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/1870/24 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. 
13.09.2024 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи №916/1870/24.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни на рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 у справі №916/1870/24.   
З огляду на ціну позову у даній справі, що становить 121513,06 грн і є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Крім того, цією ж ухвалою від 18.09.2024 встановлено Департаменту комунальної власності Одеської міської строк до 07.10.2024 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Запропоновано Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у строк до 07.10.2024 подати свої міркування або заперечення щодо долучених до апеляційної скарги додаткових доказів.
Іншою ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2024 у справі №916/1870/24. Розгляд апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2024 у справі №916/1870/24 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Встановлено Фізичній особі - підприємцю Мельнічук Наталії Сергіївни строк до 07.10.2024 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради об`єднано з апеляційним провадженням за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни та апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради вирішено розглянути одночасно з апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни.
27.09.2024 від Фізичної особи - підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3407/24/Д1).
Позивач не скористався своїм правом згідно із частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України та не надав відзив на апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни, що відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, відзиву відповідача на апеляційну скаргу позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне. 
Фактичні обставини справи
Департамент комунальної власності Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 1.1 Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 17.03.2021 № 137-VІІ, далі - Положення).
Департамент забезпечує реалізацію місцевої політики у сфері управління, ефективного використання, збереження майна комунальної власності територіальної громади міста Одеси, є органом приватизації територіальної громади міста Одеси (пункт 2.1 Положення).
Крім цього, відповідно до пункту 2.4. Положення на Департамент покладені функції, зокрема укладання договорів купівлі-продажу, передача у користування майна комунальної власності територіальної громади міста Одеси, а також договорів щодо набуття прав власності територіальної громади міста Одеси на майно.
Згідно свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення підвалу від 06.04.2009 об`єкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 10, належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності. Об`єкт у цілому складається з приміщень літ. «А», загальною площею 77,2 кв.м, основною площею 63,6 кв.м, відображених у технічному паспорті від 03.03.2009.
27.09.2000 між Представництвом по управлінню комунальної власністю (орендодавцем) та Фізичною особою - підприємцем Мельнічук Наталією Сергіївною укладено договір оренди нежитлового приміщення №4/58, згідно із пунктом 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння та користування об`єкт комунальної власності - нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 77,2кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, буд. 10, з метою розміщення перукарні.
Цей договір діє з 27.09.2000 до 27.09.2005 (пункт 1.2. договору №4/58 від 27.09.2000).
Відповідно до пункту 2.1. договору №4/58 від 27.09.2000 вступ орендаря у володіння та користування приміщеннями настає одночасно з підписанням сторонами договору оренди та акту приймання – передачі вказаного приміщення. 
Згідно із пунктом 3.1. договору №4/58 від 27.09.2000 орендна плата перераховується орендодавцю щомісячно, не пізніше 15 числа поточного місяця з урахуванням щомісячного індексу інфляції, відносно суми орендної плати, визначеної на перший місяць після укладення договору оренди в розмірі 115,49 грн.
У пункті 3.2. договору №4/58 від 27.09.2000 сторони погодили, що розмір орендної плати також може бути переглянуто на вимогу однієї із сторін у випадках, передбачених чинним законодавством України.
Орендна плата не враховує комунальні послуги, податок на додану вартість, податок на земельну ділянку (пункт 3.5. договору № 4/58 від 27.09.2000).
21.12.2005 між відповідачем та Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради укладено договір оренди №4/58 у редакції від 21.12.2005. Предметом даного договору оренди залишилося вищезазначене нежитлове приміщення, строк дії договору оренди встановлено до 15.09.2006.
Додатковим погодженням №1 від 25.04.2007 до договору оренди нежитлового приміщення №4/58 від 21.12.2005 строк дії договору оренди продовжено до 25.10.2007, а також внесено зміни до порядку розрахунку орендної плати.
Додатковим погодженням №2 від 12.12.2007 до договору оренди нежитлового приміщення №4/58 від 21.12.2005 строк дії договору оренди продовжено до 12.06.2008.
Додатковим погодженням №3 від 17.11.2008 до договору оренди нежитлового приміщення №4/58 від 21.12.2005 строк дії договору оренди продовжено до 17.11.2009, а також внесено зміни до порядку розрахунку орендної плати.
Додатковим погодженням від 23.02.2010 до договору оренди нежитлового приміщення №4/58 від 21.12.2005 строк дії договору оренди продовжено до 01.02.2013.
У подальшому, додатковим погодженням №5 від 19.12.2012 у тексті договору змінено назву орендодавця на Департамент комунальної власності Одеської міської ради згідно з рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 № 384-VI «Про затвердження положень про виконавчі органи Одеської міської ради», продовжено строк дії договору до 15.12.2015 та перераховано місячну орендну плату, крім того абзац «м» пункту 4.2. договору викладено у новій редакції.
Додатковим договором №6 від 18.01.2016 строк дії договору продовжено до 18.01.2016, внесено зміни до абзацу «е» пункту 4.2. розділу 3 договору і до пункту 4.2. розділу 4, та перераховано місячну орендну плату.
Додатковим договором №7 від 06.12.2018 продовжено термін дії договору до 06.11.2021 та перераховано місячну орендну плату.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 31.07.2023 у справі №916/1361/23, яке набрало законної сили 31.08.2023, виселено Фізичну особу - підприємця Мельнічук Наталію Сергіївну з нежитлового приміщення підвалу загальною площею 77,2кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, буд. 10. 
З наявного в матеріалах справи акту державного виконавця вбачається та сторонами не заперечується, що 14.11.2023 на виконання рішення суду у справі №916/1361/23 орендоване приміщення повернуто Департаменту.
Вказуючи на те, що строк дії договору №4/58 від 27.09.2000 закінчився 06.11.2021, а орендоване нерухоме майно повернуто тільки 14.11.2023, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до господарського суду з відповідним позовом до Фізичної особи - підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни про стягнення з останньої 121513,06 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за період з 07.11.2021 по 14.11.2023.
Відповідач, заперечуючи проти позову, вказала про те, що не користувалась приміщенням, проте сплачувала оренду плату за договором оренди №4/58 від 27.09.2000 за період з 07.11.2021 по 14.11.2023, а позивач її приймав, що підтверджується платіжними інструкціями на загальну суму 24532,56 грн.
Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно із частиною першою статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Відповідно до статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом пункту 3 частини першої статті 3 (свобода договору як засада цивільного законодавства), пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 509, частини першої статті 627 Цивільного кодексу України укладення договору із погодженням сторонами його умов, що визначені на розсуд сторін з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, та становлять зміст договору, зобов`язує сторони виконувати зобов`язання за цим договором належним чином відповідно до його умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526, частина перша статті 628, стаття 629 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №4/58 від 27.09.2000 є договором найму (оренди) комунального майна.
Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 «Найм (оренда)» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України та статей 283- 291 Господарського кодексу України.
Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Аналогічні положення містяться у частині першій статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. 
Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У частині першій статті 284 Господарського кодексу України законодавець як істотні умови договору оренди визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.
Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиція – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдиція ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 у справі №917/1345/14 зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, рішенням Господарського суду Одеської області від 31.07.2023 у справі №916/1361/23, яке набрало законної сили 31.08.2023, виселено Фізичну особу - підприємця Мельнічук Наталію Сергіївну  з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 77,2 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, буд. 10. 
Вказаним рішенням встановлено обставини, які у розумінні частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи, зокрема, ту обставину, що термін дії договору закінчився 06.11.2021 та продовжений не був, оскільки лист орендаря від 17.09.2021 (зареєстрований орендодавцем 20.09.2021), в якому викладено прохання продовжити дію Договору, подано з порушенням встановлених законодавством строку та форми.
З наявного в матеріалах справи акту державного виконавця вбачається та сторонами не заперечується, що 14.11.2023 на виконання рішення суду у справі №916/1361/23 орендоване приміщення повернуто Департаменту.
Відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
Частина друга статті 785 Цивільного кодексу України передбачає особливий вид майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який не виконує обов`язку з повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18  (пункти 137-139).
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium принцип добросовісності. Зокрема, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).
За змістом статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України. У частині першій статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України. Тобто судам необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.
Такого правового висновку дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, постанові від 24.04.2018 у справі № 910/14032/17 та у постанові від 09.09.2019 у справі №910/16362/18 (пункт 51).
До предмета доказування при розгляді спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, входять обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем в доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.
Обставини вчинення орендарем дій з повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України.
Аналогічну правову позицію викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/1806/17 та постанові від 06.07.2021 у справі № 906/562/20.
Податковим кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає будь-які питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не передбачено включення до бази оподаткування податком на додану вартість будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а, навпаки, в Податковому кодексі України прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому для цілей оподаткування законодавцем не передбачено виключень щодо спеціальної неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.
Виходячи з аналізу частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.
Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.
Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19.
Так, матеріалами справи підтверджено, що після закінчення строку дії договору, тобто з 07.11.2021, та до моменту подачі позову у справі № 916/1361/23, який згідно програми «Діловодство спеціалізованого суду» зареєстровано судом 03.04.2023, відносини Департаменту та Фізичної особи - підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни будувались, виходячи з того, що договір являється діючим, зокрема, про це свідчить надане відповідачем листування в месенджері з інспектором Департаменту Оленою Решиловою (наявність такого працівника та справжність переписки позивачем не заперечується), за змістом якого (листування) Департамент в особі пані Решилової повідомляв Фізичну особу - підприємця Мельнічук Наталію Сергіївну про наявність боргу з орендної плати, про необхідність написання листа для перерахування орендної плати на період воєнного стану, направляв реквізити для відповідного звернення. Крім того, як вже вказано вище, відповідач письмово зверталась до Департаменту із заявою про продовження дії договору, проте ніякої відповіді не отримала. При цьому Фізична особа - підприємець Мельнічук Наталія Сергіївна після закінчення договору продовжувала сплачувати орендну плату, яку Департамент приймав, попередньо виставляючи рахунки, та нічого ні щодо припинення договору оренди, ні стосовно потреби у сплаті неустойки згідно статті 785 Цивільного кодексу України не повідомляв.
Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що викладені вище обставини спричиняють висновок про те, що поведінка позивача, який спочатку визнавав договір діючим після 06.11.2021, а наразі заявляє до стягнення неустойку в порядку статті 785 Цивільного кодексу України у зв`язку з припиненням договору після цієї дати, являється недобросовісною та суперечливою, разом з тим, Фізична особа - підприємець Мельнічук Наталія Сергіївна у будь-якому випадку продовжувала користуватись приміщенням до 14.11.2023, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача неустойки за період невиконання обов`язку з повернення майна. 
Водночас щодо здійсненого позивачем розрахунку неустойки колегія суддів зазначає наступне. 
Так, позивачем визначено неустойку за невиконання обов`язку з повернення майна у загальному розмірі 121513,06 грн за період з 07.11.2021 по 14.11.2023.
Колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду, що позивач не має права на стягнення неустойки в розмірі більшому, ніж орендна плата з ПДВ за період з 07.11.2021 до 31.03.2023, при цьому орендна плата за квітень 2023 мала бути сплачена до 15.04.2023 згідно пункту 2.4. договору, отже, на момент її внесення Фізична особа - підприємець Мельнічук Наталія Сергіївна вже могла знати з тексту позовної заяви у справі №916/1361/23, яка надійшла до суду 03.04.2023, про зміну позиції Департаменту щодо припинення дії договору. Таким чином, правильний розмір неустойки (орендна плата з ПДВ) за період з 07.11.2021 до 31.03.2023 становить 21251,68 грн (згідно доданого до позовної заяви у даній справі розрахунку орендна плата з ПДВ за період з 07.11.2021 до 31.03.2023 становить 48422,79 грн мінус 24532,56 грн оплат, здійснених Фізичною особою - підприємцем Мельнічук Наталією Сергіївною).
При цьому доводи Фізичної особи - підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни про те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не дослідив матеріали справи №916/1361/23 на наявність належного повідомлення її про наявність позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про її виселення, колегія судів оцінює критично, оскільки стверджуючи про неповідомлення її про розгляд справи №916/1361/23, Фізична особа - підприємець Мельнічук Наталія Сергіївна не надала до суду першої інстанції жодних доказів на підтвердження зазначеного. 
Що ж стосується долучених вже до апеляційної скарги доказів на підтвердження обставин неотримання відповідачем судових повісток під час розгляду справи №916/1361/23, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Апеляційний суд зауважує, що виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції. В той же час, процесуальне законодавство допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак, є неприйнятною ситуація, коли сторона просить долучити до матеріалів справи нові докази лише з підстав її необізнаності щодо необхідності подання усіх наявних в неї доказів чи її суб`єктивної позиції щодо недоречності їх подання. Тим більше не може вважатися поважною причиною те, що суд не вимагав подання певних доказів, оскільки господарський процес побудований на принципах диспозитивності та змагальності сторін, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а тому останні повинні добросовісно користуватися процесуальними правами та надавати суду усі наявні у них докази, якими обґрунтовуються їх вимоги та заперечення, разом із першими заявами по суті справи.
Колегія суддів зважає, що прийняття судом до розгляду несвоєчасно поданих доказів без поважних на те причин, а лише через неналежну підготовку сторони щодо судового розгляду справи, порушує імперативні норми Господарського процесуального кодексу України та унеможливлює дотримання принципу рівності учасників справи і неупередженості суду.
До того ж, як передбачено частини другої статті 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, (яким відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів), яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно із частиною восьмою статті 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до правового висновку щодо застосування статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - позивача).
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, наведена у постанові від 16.06.2021 у справі №915/2222/19).
Судова колегія наголошує, що нові докази, які додані скаржником до апеляційної скарги подані із порушенням норм Господарського процесуального кодексу, без клопотання про долучення таких доказів. Доводів щодо неможливості подання відповідних доказів до та/або під час розгляду справи в суді першої інстанції, з урахуванням встановлення колегією суддів тих обставин, що у сторін, не було перешкод в представленні суду усіх доказів, які, як вони вважають, підтверджують обґрунтованість їх вимог та заперечень, апелянтом не наведено.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що скаржник не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, а саме частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо надання оцінки таким доказам. 
Також, як вірно визначено місцевим господарським судом, згідно доданого до позовної заяви у даній справі розрахунку неустойки позивачем нарахована подвійна орендна плата з ПДВ за квітень 2023 року – 14 днів листопада 2023 року, що становить 49200,04 грн, проте правові передумови для нарахування ПДВ у Департаменту відсутні, у зв`язку з чим від 49200,04 грн слід відняти 20%, що становить 9840,00 грн та стягнути з відповідача за період з 01.04.2023 до 14.11.2023 неустойку в розмірі 39360,03 грн.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що законним та справедливим є стягнення з відповідача на користь позивача за період з 07.11.2021 по 14.11.2024 неустойки у загальному розмірі 60611,71 грн (21251,68 грн + 39360,03 грн), а відтак, позов підлягає частковому задоволенню.
Доводи позивача про те, що суд першої інстанції перерахував суму неустойки без врахування положень частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, пункту 12 Методики розрахунку плати за оренду комунального майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 та умов укладеного договору оренди, не заслуговують на увагу, оскільки судом при здійсненні перевірки розрахунку позивача вказані положення були враховані, водночас, зменшення заявленого позивачем до стягнення з відповідача розміру неустойки, як встановлено вище, було викликано встановленням обставин неправомірного нарахування позивачем за період з 07.11.2021 по 31.03.2023 неустойки у подвійному розмірі замість орендної плати з ПДВ та за період з 01.04.2023 до 14.11.2023 неправомірного включення позивачем при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу податку на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Також судова колегія не вбачає правових підстав для скасування додаткового рішення у даній справі з підстав, викладених Департаментом комунальної власності Одеської міської ради у його апеляційній скарзі, з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; судом не вирішено питання про судові витрати.
Зі змісту частини третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Згідно із частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до положень частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що:
адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту;
договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору;
представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;
інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Згідно із статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частини першої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною другою статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1)розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до положень частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/1340/18.
Для підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано наступні документи (в копіях):
1)ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВН №1368133, який посвідчує повноваження адвоката Карпової О.В на надання правової допомоги Фізичній особі-підприємцю Мельнічук Наталії Сергіївні на підставі договору про надання правової допомоги №165 від 14.05.2024 у Господарському суді Одеської області;
2)договір про надання правничої допомоги №165 від 14.05.2024;
3)додаткову угоду №1 від 14.05.2024 до договору про надання правничої допомоги від №165 від 14.05.2024;
4)детальний опис робіт від 14.05.2024 по договору про надання правничої допомоги від №165 від 14.05.2024;
5)акт приймання – передачі наданих послуг від 14.05.2024 до договору про надання правничої допомоги від №165 від 14.05.2024;
6)квитанції від 16.05.2024 на суму 12500,00 грн та від 15.08.2024 на суму 12500,00грн.
Із наданих документів вбачається, що 14.05.2024 між адвокатом Карповою Ольгою Вікторівною (адвокатом) та Мельнічук Наталією Сергіївною (клієнтом) укладено договір про надання правничої допомоги №165, відповідно до пункту 1.1 якого клієнт доручає, а адвокат зобов`язується надати йому правову допомогу відповідно до умов договору, та захист (представництво) інтересів в ГУ НП в Одеській та інших областях, СВ ОДЕСЬКОГО РАЙОННОГО УПРАВЛІННЯ ПОЛІЦІЇ ГУПН В ОДЕСЬКІЙ ОБЛАСТІ, судах загальної юрисдикції, Одеському апеляційному суді, прокуратурі, Управлінні служби безпеки України, будь-яких адміністративних судах, будь – яких господарських судах, будь-яких відділах виконавчої служби, органах опіки та піклування, районних адміністраціях, ЦНАП, будь-яких ТЦК та СП, будь – яких військових частинах, дивізіонах, штабах, Міністерстві оборони України, Генеральному штабі Збройних сил України, інших установах, органах та підприємствах незалежно від форми власності, з правом підпису, подачі та отримання процесуальних документів, з правом подачі позовних заяв, заперечень, пояснень, відзивів, клопотань, скарг, у тому числі адвокатських запитів, рапортів, з правом участі у судових засіданнях без обмежень повноважень та слідчих дій.
Пунктом 3.1. договору №165 від 14.05.2024 передбачено, що розмір гонорару та порядок сплати встановлюється додатковою угодою.
У пункті 2 додаткової угоди №1 від 14.05.2024 до договору про надання правничої допомоги від №165 від 14.05.2024 сторони погодили, що вартість послуг у справі №916/1870/24 становить 25000,00 грн та включає в себе: консультацію, складання відзиву, заперечень, клопотань, заяв, участь у судових засіданнях в першій інстанції, ознайомлення з матеріалами справи та інші необхідні дії по справі.
Відповідно до пункту 3.1. додаткової угоди №1 від 14.05.2024 оплата послуг адвоката здійснюється на наступних умовах: перший платіж  - 12500,00 грн після підписання цієї угоди, другий платіж – 12500,00 грн після отримання рішення (постанови) суду по справі.
Згідно із пунктом 5.1. додаткової угоди №1 від 14.05.2024 правова (правнича) допомога вважається наданою після підписання акту приймання – передачі наданої правової допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності).
Відповідно до детального опису робіт від 14.05.2024 по договору про надання правничої допомоги №165 від 14.05.2024 сторони погодили надання правових (юридичних) послуг адвокатом Карповою Ольгою Вікторівною по супроводу захисту прав та законних інтересів у справі №916/1870/24 про стягнення з Мельнічук Н.С. 121513,06 грн, які включають наступні послуги: консультація (1 год.) вартістю 2000 грн; представництво інтересів клієнта в Господарському суді Одеської області (ознайомлення з матеріалами справи, складання відзиву на позовну заяву (2 год.) – 7000 грн; представництво інтересів клієнта в Господарському суді Одеської області (складання заперечень на відповідь на відзив) (2 год.) – 5000 грн; складання клопотання про витребування доказів (1 год.) – 1500грн; складання клопотання про виклик свідка до судового засідання (1 год.) – 1500 грн; участь адвоката у 2-х судових засіданнях – 8000 грн. Загальна вартість послуг становить 25000 грн.
Як вбачається із акту приймання – передачі наданих послуг від 14.05.2024 до договору про надання правничої допомоги від №165 від 14.05.2024, адвокат надав, а замовник (клієнт) прийняв юридичні послуги щодо надання правничої допомоги відповідно до договору про надання правничої допомоги №165 від 14.05.2024 та додаткової угоди №1 від 14.05.2024 до договору вартістю 25000 грн.
Згідно квитанцій від 16.05.2024 та 15.08.2024 позивачем згідно договору про надання правничої допомоги №165 від 14.05.2024 сплачено адвокату Карповій Ользі Вікторівні загалом 25000 грн. 
Дослідивши подані відповідачем документи, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем доведено понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката Карпової Ольги Вікторівни у Господарському суді Одеської області у сумі 23500,00 грн, оскільки витрати по оформленню клопотання про виклик свідка вартістю 1500,00 грн слід покласти на відповідача. Разом з тим, враховуючи, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради були задоволені частково, а також положення пункту 3 частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для покладання на позивача 11721,99 грн витрат Фізичної особи - підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни на правничу допомогу адвоката, що, на думку колегії суддів, є цілком обґрунтованим.
Посилання апелянта на відсутність в матеріалах справи попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи, не відповідають дійсності, оскільки попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат викладений відповідачем у його відзиві на позовну заяву.
Інших доводів на спростування законності та обґрунтованості додаткового рішенні від 02.09.2024 у даній справі Департаментом комунальної власності Одеської міської ради не наведено.
Висновки суду апеляційної інстанції
В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи скаржників не спростовують висновків Господарського суду Одеської області, викладених у рішенні від 13.08.2024 та додатковому рішенні від 02.09.2024 у даній справі, а тому підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішень суду колегія суддів не вбачає, а в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити.
Розподіл судових витрат
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційних скарг відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на апелянтів.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281, 282, 284 ГПК України, 
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області Одеської області від 13.08.2024 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2024 у справі №916/1870/24 залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Мельнічук Наталії Сергіївни покласти на Фізичну особу-підприємця Мельнічук Наталію Сергіївну.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради покласти на Департамент комунальної власності Одеської міської ради.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Текст постанови складено 11.11.2024.

                
                   Головуючий суддя                                                            Л.В. Поліщук

Суддя                                                                                К.В. Богатир

                    Суддя                                                                                   Я.Ф. Савицький